Hei! Olen Lehtisen Leena -
ja olen tässä teille puhumassa aika vaikeasta aiheesta, -
nimittäin katkeruuden välttämisestä meidän kristittyjen kesken.
Meidän suuri, suuri ihanne on Jeesuksen asenne ihmisiin.
Hän saattoi olla vihainen, mutta katkera Hän ei ollut.
Raamattu ilmoittaa hyvin vahvasti, -
että pienikin katkeruus voi olla -
tai on hyvin vaarallinen, ja sekin on kitkettävä pois.
Puhutaan pienistä ketuista, jotka kulkevat siellä -
ja jotka pitää saada pois häiritsemästä.
Itselleni tämä katkeruus eli anteeksiantamattomuus -
ja haluttomuus antaa anteeksi tuli ajankohtaiseksi -
erään tarinan kautta.
Sain jo vuonna 1992 elämäni tärkeimmän profetian.
On niin paljon hyvää tarkoittavia profetioita.
Siinä kuitenkin ihminen, joka ei tiennyt minusta mitään, -
kertoi lapsuuteni, nuoruuteni ja tilanteeni.
Hän myös kertoi kaiken sen, mitä tuli tapahtumaan tulevaisuudessa.
Hän kertoi työnkuvastani sairaalasielunhoitajana jne.
Hän myöskin kertoi, -
että rakastun ja menen naimisiin Paavalin kanssa, kuten hän sanoi.
Minä olisin Lyydia, -
ja Paavalin sydän kääntyy minun puoleeni ja tulee häät.
Ja sitten paljon muuta.
Kalevia, minun miestäni, on joskus verrattu Paavaliin, -
ainakin leikkimielisesti.
Jumala on aina välillä muistutellut siitä, -
mitä kaikkea siinä profetiassa oli. Se oli ihan 1/2 tunnin mittainen.
Se on ainoa profetia, joka on toteutunut.
Mutta viimeksi, jo muutamia vuosia sitten, -
Hän on alkanut palauttaa mieleeni sen, mitä ihan lopussa oli.
Nimittäin, että kaiken hengellisen toiminnan ja armolahjat jne. -
kaiken tämän voi estää vain minun henkilökohtainen katkeruuteni.
Silloin havahduin: Voi, hyvänen aika!
Uskalsin katsoa peiliin ja huomasin, -
että katkeruus asuu siellä minunkin sisimmässäni.
Oli monia ihmisiä, joille en ollut antanut anteeksi.
En välttämättä aina halunnutkaan antaa kaikille anteeksi.
Se oli nöyryyden paikka.
Siitä lähti se prosessi, joka osittain jatkuu vieläkin.
Sain olla tarkastelemassa itseäni.
Näen myös, että nähdessäni katke- ruutta ja anteeksiantamattomuutta -
Herra havahduttaa minut siihen.
Koen, että se on yksi viesteistä, joita minun tulee viedä eteenpäin, -
koska katkeruus estää Jumalaa toimimasta meidän elämässämme.
Olen kohdannut ihmisiä, -
jotka ollessaan vihaisia/katkeria myös Jumalalle, ihmettelevät, -
miksi Jumala ei enää vastaa rukouksiin.
Armolahjat toimivat, kielillä puhutaan, rukoillaan sairaiden puolesta -
mutta rukousvastaukset vähenevät huomattavasti - tärkeätkin.
Monet ovat katkeria itselleen. On vaikea antaa itselleen anteeksi.
Toiset toiselle ihmiselle - ja jotkut Jumalalle.
Se on kaikki yhtä myrkkyä.
Viha on ihan Jumalan luoma tunne, joka tulee ja menee ja on.
Sitäkin voi oppia ilmaisemaan kunnioittavasti.
Mutta nimenomaan tämä armahtamattomuus.
Se on haluttomuutta.
Pahinta siinä on, ettei halua nähdä toisessa mitään hyvää.
Halu tuomita.
Se on asenne. Viha on tunne, mutta katkeruus on asenne.
Se on pitkittynyttä vihaa, josta ei haluakaan päästää irti.
Se täytyy ottaa vakavasti.
Sitä ei ole vain näin henkilökohtaisella tasolla.
Sitä on myös seurakunnissa. Näen sitä surukseni ihan joka paikassa.
Somessakin, nyt kun ei tarvitse kasvoillaan ilmaista, -
niin uskovatkin puhuvat pahaa, -
katkeria asioita, ilkeyksiä toisistaan.
Kun vihan ilmaisee suoraan rehdisti toiselle ihmiselle, -
haavat paranevat, ja voidaan puhua asioita auki.
Jos kielletään, etten ole vihainen tai katkera, -
niin se terve vihan tunne myrkyttyy ja jää meidän sisäämme.
Sen oireita ovat juuri sarkasmi, pilkkalauseet ja halu juoruta, -
vaikka itse ei tajua mitään ongelmaa.
Joskus mieheni Kalevinkin tavasta tiskata kuulin, -
että hän on minulle vihainen. Kysyin, onko hän vihainen. - En ole!
Näin leikillisissä tilanteissa, mutta ihan oikeasti -
voimme purkaa kiukun, vihan rakentavasti -
ja myöntää sen olemassaolo.
Voimme lähteä ilmaisemaan se, puhdistaa ilmaa ja antaa anteeksi.
Tätä on nyt kuitenkin kristikunnassa aika paljon.
Me syytämme toisiamme. Sehän on katkeruuden merkki.
Sanomme liian helposti, että toinen on väärässä Hengestä -
tai toinen opettaa väärin. Ihan näin julkisesti.
Se estää monesti kristittyjen yhteyden.
Tarkoitus on hyvä, koska me olemme kaikki väärässä asioista.
Eihän Jumalaa voi ymmärtää.
Kun me yritämme ymmärtää Häntä, me rakennamme oppirakennelmia.
Kuka minkäkin laisia: liian vapaamielisiä tai liian tiukkoja.
Jumalaa itseään me emme voi oikein ymmärtää.
Me syytämme katkerasti toisiamme ja suljemme pois yhteydestä.
Lakkaamme rakastamasta, osoitta- masta rakkautta aivan liian helposti.
Tuomiota on nykyisin liikkeellä paljon. Osa on ihan tervettä, -
koska kaikki eivät ole oikeassa, - emme itsekään.
Kerran Jeesus sanoi minulle näyssä tai ilmestyksessä, -
että heittäköön se ensimmäisen kiven, joka ei ole koskaan väärässä.
Te olette kaikki väärässä. Olette minun lapsiani, -
mutta minä rakastan teitä. Älkää hylätkö toisianne sen takia.
Minä opetan teitä.
En minäkään hylkää väärässä olijoita.
Mikä tähän lääkkeeksi?
Opin hirmuisen paljon mieheltäni Kalevi Lehtiseltä, -
joka oli sydämeltään diplomaatti.
Tajutessaan, että joku opettaa ihan väärin ja epäraamatullista, -
jonkun kokemuksen pohjalta -
joku opetti jotakin ihan väärin, -
niin hän meni isonkin saarnamiehen luo Raamatun kanssa.
Hän kysyi esim. John Wimberiltä kerran - uskallan sen näin sanoa -
mitä sinä tarkoitat tuolla opetuksella?
Miten olet tullut siihen?
Katso, täällä Raamatussa on näin, ja sinä opetat noin.
Miksi opetat näin? Onko joku juttu vienyt sinut siihen?
Auta minua ymmärtää tuo, mitä sinä opetat.
Tämä karismaattinen johtaja, jota edelleenkin kunnioitan, -
niin hän ymmärsi.
Kalevi ymmärsi häntä, -
ja sitten hän muutti sen asian opetuksessaan.
Muutenkin keskustelu ja kunnioitus, toisen kuunteleminen/ymmärtäminen.
Me hylkäämme se ihmisen, jos emme ota häntä vakavasti ja kuuntele.
Että liberaalit kuuntelisivat jotain Bill Johnsonia -
ja hän kuuntelisi. Kristityt kuuntelisivat toisiaan, tutustuisivat.
Karismaatikot ja evankelikaalit voivat antaa paljon toisilleen.
Ei tarvitse olla samaa mieltä.
Jos tämä kirja ja Pyhä Henki ovat siinä ohjaamassa, -
kaksi erilaista väärässä olijaa voivat oppia toisiltaan asioita.
Kun Kalevi jutteli jonkun eri mieltä olevan kanssa, -
hän sanoi: "Ai? Mielenkiintoista. Minä taas sain oppia jotakin."
Vaikka hänet joskus haukuttiin lyttyyn jostakin opetuksesta -
tai jostain, minkä jätti sanomatta, hän sanoi: No niin, tästäkin opin.
Kunnioittaa voi väärässä olijaakin.
Mehän odotamme itse, että meitä ymmärretään ja kuunnellaan.
Se toinenkin, vaikka olisi kuinka väärässä, ehkä eri tavalla kuin me, -
niin hän tarvitsee kunnioitusta.
On jopa hyviä hengellisiä kirjoja tästä kunnioituksen maailmasta.
Kunnioitus poistaa syyn katkeruuteen ja auttaa ymmärrykseen siitä, -
miksi ajattelen mitenkin ja miten olen tullut tähän.
Elämänkokemus monesti vie näihin asioihin.
Haluan tässä rukoilla kristittyjen välille -
rehellistä, suoraa keskustelua ja kunnioitusta.
Rakas Pyhä Henki, ohjaa Sinä meitä.
Anna meille rakkautta. Sinä olet vuodattanut sitä sydämiimme -
antamalle meille Pyhän Hengen. (Room. 5:5).
Herra, auta meitä ottamaan rakkaus käyttöön siinä, -
missä nyt on katkeruutta.
Herra, auta meitä antamaan toisillemme anteeksi -
ja sietämään erilaisuutta.
Jeesus, Sinä rakastat niin erilaisia ihmisiä.
Herra, johdata meitä ymmärtämään toisiamme -
Jeesus Sinun kunniaksesi, ettei mene riitelemiseen aikaa, -
vaan Sinun evankeliumisi pääsisi eteenpäin. Aamen.
Tekstitys: Tuula-Riitta Virrankare