Tervetuloa ohjelmaan.
Nimeni on Marja Raja-aho ja puhun aiheesta "Sovintoon itseni kanssa".
Itsetunto tarkoittaa tietoisuutta omasta arvosta, itsekunnioitusta.
Se ei liity siihen, kuinka menestynyt ihminen näyttää olevan.
Kysymys on itsensä hyväksymisestä ja mahdollisuuksiinsa uskomisesta.
Tunne tai käsitys itsestä on persoonallinen ominaisuus.
Itsetunto muodostuu hyvien ja huonojen kokemusten pohjalta.
Se ei ole peritty ominaisuus.
Meillä on itsestämme sisäinen käsitys, mitä hiljaa ajattelemme.
Miten hyviä omasta mielestämme olemme.
Itsetunto on yksi herkimmistä ominaisuuksistamme.
Se kehittyy läheisissä ihmissuhteissa kanssakäymisen kautta.
Kun meistä huolehditaan ja meidät hyväksytään jo aivan pienestä, -
oma arvio itsestä kehittyy ja antaa suuntaa nuoruudelle.
Omien vanhempien moite, arvostelu ja terveen hyväksynnän puute -
voi johtaa heikkoon itsetuntoon.
Lapsuudessa koetut vauriot heijastuvat aina aikuisuuteen.
Kristitty terapeutti sanoi odottavalle äidille: "Sovitaanko, -
että puhut kauniita ja rohkaisevia sanoja tälle syntyvälle lapselle, -
että hänen itsetuntonsa kehittyisi vahvaksi?" Nainen lupasi.
Joku vuosi myöhemmin tämä nainen tapasi terapeutin ja kysyi:
"Muistatko naisen, jota kehotit puhumaan syntyvälle lapselle -
rohkaisevia sanoja? Minä olen se. -
Toteutan sitä, mitä silloin alttarilla lupasin."
Hän kertoi synnyttäneensä tyttären, joka oli nyt neljävuotias.
Hän puhui kauniita sanoja jo vauvalle.
"Olet ihana, kaunis, suloinen prinsessani."
Hän kertoi kuulleensa lastensa keskustelun lastenhuoneessa.
Oli tullut jotakin riitaa, -
ja isoveli haukkui tätä pikkusiskoa kovaäänisesti tyhmäksi.
Tytön ääni kuului määrätietoisesti:
"En minä ole tyhmä. Minä olen suloinen ja ihana!"
Elämän kolhut koulivat toisia entistä vahvemmiksi ihmisiksi.
Toiset hautovat herkemmin huonoja kokemuksiaan, eivätkä pääse yli.
Onneksi itsetuntoa voi kaikissa elämänvaiheissa kehittää.
Luottamus itseen ja ulkomaailmaan kasvaa pikkuhiljaa.
Rakkaudessaan meitä kohtaan -
Jeesus pidättää itsellään oikeuden siihen, keitä me todella olemme.
Vain Hän tietää, kuka todellinen minä on ja voi kutsua sen esiin.
Kun vastaamme Hänen rakkaudel- liseen aloitteeseen elämässämme, -
persoonamme aidoimmat osat tulevat esiin. Rakkauden valo herättää -
ja kutsuu meidät pois varjoista, joissa olemme lymynneet.
Hänen heijastuessaan meihin tulemme tietoisiksi siitä, keitä olemme.
Omakuvamme muodostuu toisten satuttavista siveltimenvedoista -
tai omista yrityksistämme luoda minä itsellemme.
Saatamme hurahtaa korkealentoiseen ylihengellisyyteen.
Todellinen minämme ei tavoita kuvaa, jota yritämme ylläpitää.
Se on falski, kestämätön rooli.
Tai sitten luovumme toivosta. Vaivumme itsesääliin.
"Ei minusta ole mihinkään, ei Jumalakaan minusta välitä."
Itsensä etsimisen tuloksena on usein vain muutamia johtolankoja.
Ne määrittävät meitä vain osittain.
Kuin katsoisimme sarjaan peilejä, -
jotka heijastavat väläyksiä meistä, mutta eivät koko kuvaa.
Koko kuvan saamiseksi vaaditaan suhdetta Suunnittelijamestariin.
Eräältä kysyttiin haastattelussa, onko hänellä vahva itsetunto.
Vastaus kuului: "Hetkittäin."
Kun jokin peili heijastaa kauniin kuvan, itsetunto on hetken vahva.
Kohta taas jokin kohtaaminen, pienikin pettymys itseensä, -
voi romuttaa innostuksen hetkessä.
"Jumala sanoi: 'Tehkäämme ihminen kuvaksemme, kaltaiseksemme [...] -
Ja Jumala loi ihmisen omaksi kuvaksensa, Jumalan kuvaksi [...]; -
mieheksi ja naiseksi hän loi heidät."
Tuntea itsensä Jumalan kuvana, Hänen luomistyönään, -
vapauttaa myös vertailemasta itseämme toisiin.
Vertailu synnyttää kateutta.
"Miksen ole kuin tuo toinen?"
"Minulla ei ole tuota ulkonäköä, ei noita lahjoja, -
en osaa laulaa niin kuin tuo..."
"Taustani on niin rikkinäinen, ei minusta ole."
Suurin kannettava taakkamme voi olla juuri me itse.
Päivittäisen elämän tuntemukset, tietyt heikkoudet ja kiusaukset, -
oma temperamenttimme ja kaikenlaiset sisäiset taistelut.
Nämä asiat huolestuttavat meitä ja sitovat epäuskoon.
Itsesääli voi pukeutua hengelliseen kaapuun.
Itsekeskeinen kierii itsesäälissä, joka on yksi ylpeyden ilmentymä.
Itseensä linnoittautunut minuus loukkaantuu, -
luovuttaa herkästi ja vetäytyy Jumalan suunnitelmasta kohdallaan.
Itsensä löytäminen vapauttaa itsekeskeisyydestä askel askeleelta -
terveen hengellisen kasvun myötä.
Jumala työskentelee sisältä ulospäin.
Haluamme kasvutulokset kasvamatta, sillä kasvu aiheuttaa kipua.
Hengellinen kasvu tapahtuu usein sen seurauksena -
miten valitsemme elämän kriisitilanteissa.
Rakastaaksemme toisia aidosti tarvitsemme yhteyttä Häneen, -
jonka kuvaa ilmennämme.
Todelliselle minuudelle avoimena, kiinnittyneinä Hänen rakkauteensa -
kasvamme yhä suurempaan vapau- teen tehdä sovinto itsensä kanssa.
Jeesus oli ylösnousemuksensa jälkeen Gennesaretin rannalla, -
ja opetuslapset olivat saaneet ison kalansaaliin Jeesuksen avulla.
Pietari oli tunnistanut Jeesuksen. Silloin käytiin tämä dialogi, -
jossa Jeesus kysyi Pietarilta kolmesti: "Rakastatko sinä minua?".
Pietari vastasi kahteen kysymykseen: "Rakastan, Herra. -
Tiedät, että olet minulle rakas."
Kun Jeesus kysyi kolmannen kerran, Pietari tuli murheelliseksi.
Oliko Pietarilla kateutta Johannesta kohtaan?
Hän oli aterialla nähnyt Johanneksen -
nojautuneena Jeesusta vasten.
Pietari kysyi osoittaen Johannesta:
"Herra, kuinka sitten tämän käy?"
Jeesus tunnisti Pietarin motiivin.
"Jos tahtoisin, että hän jää tänne siihen asti, kunnes minä tulen, -
mitä se sinuun koskee. Seuraa sinua minua."
Mietin, miksi Johannes oli opetuslapsi, jota Jeesus rakasti.
Oliko hänen luonteessa jotakin, että hän kykeni ottamaan vastaan -
Jeesuksen rakkauden ehdoitta?
Onhan kyse vuorovaikutussuhteesta.
Kuuluihan Pietarikin valintansa mukaan lähimpiin opetuslapsiin.
Tuliko hän vasta tässä tilanteessa tuntemaan Jeesuksen rakkauden, -
joka tavoitti hänen sydämensä?
Hän oli pettynyt itseensä.
Olihan hän uhonnut, ettei hän Jeesusta kiellä.
Ei ollut enää itseriittoisuutta.
Hän vain vastasi kolmannen kerran esitettyyn kysymykseen:
"Herra, sinä tiedät kaikki. Sinä tiedät, että olet minulle rakas."
Jos kadehdimme, emme osaa iloita Jumalan luomistyöstä toisessa.
Itsensä tunnistaminen Kristuksessa -
auttaa avautumaan Jumalan rakkaudelle ja Mestarin käsiin, -
joka saa meistä esiin alkuperäisen luomistyönsä.
Jumala on tehnyt meihin oman kuvansa.
Tästä kertoo tarina taiteilijan tekemästä arvokkaasta maalauksesta.
Ne, jotka taideteoksen varastivat, -
eivät osanneet antaa mestarityölle kuuluvaa arvoa.
Sen kauniit värit kärsivät, kun pöly ja lika tahrivat sen pinnan.
Taulu myytiin pilkkahintaan sen arvoa ymmärtämättä.
Se kulki välittäjältä toiselle, kunnes taiteilija itse löysi sen -
etsittyään sitä kaikkialta missä taidetta myytiin.
Taiteilija tunnisti työnsä, jota tehdessään hän oli kiintynyt siihen.
Taideaarre palasi tekijänsä omistukseen.
Hän puhdisti ja korjasi sen.
Lopulta se asetettiin arvoiseensa näyttelyyn kunniapaikalle -
ja siinä saatettiin nähdä mestarinsa kädenjälki.
Älkäämme menettäkö luottamustamme siihen, että Jumala, -
joka maalasi kuvamme, lähtökohtana Hänen täydellinen kuvansa, -
voi kaltoinkohdellusta taideteoksesta koota uudistetun, -
kauneutta ja syvää sanomaa viestittävän arvokkaan maalauksen.
On useita ihmisiä, -
jotka epäilevät sitä, että ovat Jumalan rakkauden kohteita.
Luotamme ihmisiin palveluissa, pankeissa, noustessa bussiin.
Emme tule edes ajatelleeksi etteikö se veisi meitä perille.
Silti emme luota Jumalaan, että Hän huolehtisi meistä tarpeissamme.
Hän, joka rakastaa meitä niin, että antoi henkensä puolestamme.
Varmuus Jumalan rakkaudesta merkitsee useita huikeita etuja.
Avaudumme vastaanottamaan Hänen siunaustaan omaan persoonaamme.
Myös identiteetillemme naisena.
Sellaisena kuin Hän sinut loi, voit tuntea ja tunnustaa itsesi.
Jumalan luomistyönä, Hänen ainutkertaisena taideteoksenaan.
Tekstitys: Johanna Holmström