Tervetuloa tähän ohjelmaan. Minun nimeni on Kirsi Korkeamäki.
Haluaisin kertoa todistuksia, -
miten Jumala on mua johdattanut Jumalan tyttärenä.
Haluaisin aloittaa uskoontulostani.
Se on ollut ensimmäinen asia elämässäni, -
mikä on vaikuttanut seuraaviin vuosiini ja koko elämäni vuosiin.
Elikkä tulin 12-vuotiaana uskoon. Tulin aika nuorena uskoon.
Sitä edelsi vaihe, kun siskoni kävi rippikoulun -
ja hän oli riparilla tullut uskoon.
Kun hän tuli kotiin, hän kertoi meille tulleensa uskoon.
Meille oli ihan uutta, että joku tällaista kertoo, -
ja ihmettelimme mikä juttu tää on.
Erään kerran sitten yllätin siskoni omassa huoneessaan rukoilemassa.
Mä hiivin hänen luokseen ja näin, että hän rukoilee.
Olin aivan äimistynyt -
ja riensin äidin luokse: "Hei, toi rukoilee, mitä se oikein tekee?"
Äitini vaan hymähteli, että antaa sen tehdä mitä tekee.
Mun siskoni kylvi jo siemenen tänne mun sydämeen, -
Jumalan avulla.
Hän alkoi kertoa Jumalasta, -
ja mä aloin samalla itse rukoilemaan:
"Anna munkin tulla uskoon." "Miten mä voin tulla uskoon?"
Koska siskoni oli uusi uskon askeleissa -
hän ei oikein osannut kertoa miten tullaan uskoon.
Mutta mä näin sen muutoksen siskossani rippileirin jälkeen.
Että jotain oli muuttunut hänessä.
Sen vuoksikin halusin rukoilla ja pyytää Jumalalta uskoontuloa.
Kului aikaa ja me muutettiin toiselle paikkakunnalle.
Me oltiin kesällä semmosessa nuortenillassa, -
ja siinä illan alussa huomasin, -
että mulle alkoi tulla kummallinen olo. Mua alkoi hirveesti itkettää -
ja tuntui, että menee jalat alta.
Mulla ei ollut siis tulossa mikään sairaskohtaus, -
vaan jotain oli tapahtumassa. Tunsin jotain väreilevän sisälläni.
Siskoni ja hänen ystävänsä huomasivat, että tapahtuu jotain.
He pyysivät mua toiseen huoneeseen.
Mutta tuntui, että mun jalat ei kantaneet ollenkaan, -
ja he joutuivat kantamaan mut pois sieltä. Niin painava olo mulla oli.
Sitten siskoni ystävä kysyi: "Haluatko sä tulla uskoon?"
Niin sitten vastasin, että kyllä, kyllä mä haluan.
Niin me siinä rukoiltiin Jeesusta sydämeen, -
syntejä anteeksi ja puhdistumista Jeesuksen veren kautta.
Mä sain ottaa vastaan Jeesuksen mun sydämeen.
Sen päivän jälkeen mut valtasi valtava ilo ja rauha.
Elin ihan huumassa monta kuukautta.
Tiesin, että nyt olen Jumalan lapsi ja Kaikkivaltias on mun kanssa.
Se olotila oli jotain tosi vahvaa ja voimakasta pitkän aikaa.
Aloin lukea Raamattua.
Ennen sitä en ymmärtänyt yhtään mitään Raamatusta, -
mutta kun aloin lukea, mua ihan huvitti, -
kun joku Jesajan kirjakin alkoi aukeamaan ihan eri tavalla.
Sitten sisimpääni tuli ilmoitus, että mulla on joku tehtävä.
Ja tuntui ihanalle, että kaikkivaltias Jumala puhuu mulle.
Kun koulu alkoi elokuussa, mä heti julistin, että oon tullut uskoon.
Kerroin luokkakavereille, että nyt oon löytänyt Jeesuksen.
Jaoin Lasten Jeesus -lehtisiä.
Ja ihan rohkeesti. Mä en yhtään hävennyt mitä puhuin.
Luokkakaverit ihmetteli, onko mussa tapahtunut jotain kummallista.
Mutta mulla oli varmuus.
Piirtelin ristejä kouluvihkoihin, ja oli valtavan onnellinen olo.
Sain ensirakkauden Jeesukseen.
Se ensirakkaus, minkä Jumala synnytti mulle, -
oli pohja kaikelle sille, mitä tulin kohtaamaan tulevaisuudessa.
Sitten kun vuodet meni eteenpäin -
alkoi Jumala jäämään vähän taka-alalle, -
kun alkoi kiinnostua erilaisista asioista nuoruuden iässä.
Silti Jumala muistutti mua: Muistatko sen ensirakkauden?
Muistatko, kun tulit uskoon?
Pyhä Henki on muistuttanut siitä kohtaa aina.
Muistan hetken nuoruudestani, -
kun asiat alko jäädä kauemmaksi, etten ihan seurannut Herraa -
enkä lukenut Raamattua niin kuin ehkä olis ollut hyvä.
Niin erään kerran meinasin ajaa kolarin.
Olin ostanut hienot nilkkurit ja mulla oli semmonen nahkatakki.
Niitä vilkuilin siinä ajaessani liiankin kauan ja äkkiä huomasin, -
että olin ohjaamassa autoa ojaan.
Tein nopean liikkeen, jolloin menin siksakkia jonkun aikaa -
ennen kuin sain autoni hallintaan.
Oli ihme, että siinä ei kulkenut yhtään autoja samaan aikaan.
Mä en olis välttynyt kolarilta siinä vauhdissa, -
jos edestä tai takaa olis tullut auto. Se oli todella varjelusta.
Koin, että Jumala pysäytti mut sitä kautta.
Halusi puhua mulle, -
että tyttäreni, palaa takaisin sinne mistä olet lähtenyt. -
Minun luokseni.
No, vielä voisin kertoa sellasen vahvan muiston, -
joka on nuoruudessani tapahtunut, -
ehkä samoihin aikoihin.
Olin viikonloppua viettämässä vanhempieni luona.
Oli lauantai-ilta, istuttiin keittiön pöydän ääressä kahvilla.
Siinä istuessamme huomasimme, -
että ulkona alkoi tapahtua kummallista.
Alkoi tuulla kovalla vauhdilla. Humina kuului keittiöön asti.
Puut alkoi huojua puolelta toiselle ihan kaarelle.
Se tuli todella nopeasti.
Me riennettiin eteiseen kaikki yhdessä katsomaan mitä tää on.
Siihen aikaan ei ollut kännyköitä ja sellasia säätiedotuksia, -
että olis voinut etukäteen tietää, että nyt on joku trombi tulossa.
Mutta tuuli yltyi, ja kova jyrinä ja salamointi alkoi yhtä aikaa.
Mun isäni aukaisi ulko-oven ja meni katsomaan mitä tää oikein on.
Mutta mä pelästyin sitä jotenkin ja menin toiseen huoneeseen.
Mä aloin rukoilla: "Herra, auta! Mitä tää on?"
"Herra auta meitä."
Ja siinä tilanteessa, muistan sen hyvin kirkkaasti, -
Jumala laski mun sydämelle yliluonnollisen rauhan.
Näin silmissäni näyn, jossa Jeesus lepää myrskyssä -
ja Hän nukkuu, ja kaikki on hyvin.
Muistatte varmaan kohdan, jossa opetuslapset on siellä järvellä.
Nousee äkkiä kova myrsky ja Jeesus vaan nukkuu siellä veneessä.
Opetuslapset hätääntyy ja yrittää herättää Jeesusta.
Samoin se tilanne siinä. Mä muistin, että Jeesus vaan nukku.
Ei oo mitään hätää.
Ja mä sain sellaset sanat siinä, että: "Kaikki on kohta ohi".
Ja mä tulin ulos sieltä huoneesta, ja näin oli käynytkin.
Myrsky oli todella loppunut yhtä nopeasti kuin oli alkanutkin.
Kaikki oli ohi nopeasti.
Me mentiin katsomaan, oliko mitään vahinkoa tapahtunut ulkona.
Huomattiin, että normaalisti oksia ja roskia oli lentänyt pihalla.
Mutta yhtään puuta ei ollut kaatunut talon tai auton päälle.
Kuulin myöhemmin, että myrsky kulki tiettyä reittiä pitkin -
ja oli kaatanut mennessään paljon puita.
Jopa talojen ja autojen päälle.
Mutta meidän pihalla ei ollut yhtään puuta kaatunut.
Tää oli jotenkin niin ihmeellistä Jumalan varjelusta ja suojaa.
Tähän liittyy vielä se asia, -
että samaan aikaan kun olin rukoilemassa, -
siskoni koki myös yliluonnollista rauhaa siinä tilanteessa.
Jumala hoiti sen tilanteen tosi hienosti.
Ajatella, että tossa kohtaa Jumala kuitenkin piti niin paljon huolta.
Vaikka mun sydän ei ollut kiinnitettynä Jumalassa, -
niin Hän silti kuuli sen rukouksen.
Mä voisin lukea täältä Matteuksen kohdasta, 7. luvusta:
Eli jos meidän elämä on perustettu Jumalan kalliolle, -
se kestää kaiken myrskyn, kaikki olosuhteet, mihin me joudutaan.
Se totisesti kestää, koska Jumala kuulee rukoukset.
Hän ei jätä eikä hylkää meitä. Se perustus on niin vahva, -
että se kantaa meitä läpi kaikkien myrskyjen, pelkojen ja ahdistusten.
Hän on todella mahtava Jumala.
Rukoilen, että sun perustus olis siellä Jumalassa -
koko ajan, kaikissa hetkissä. Että nojaat siihen peruskallioon, -
Jumalaan ja Jeesukseen. Hän on kalliomme ja turvamme -
ja hädässä apumme aivan vahva. Olkaa siunatut.
Tekstitys: Johanna Holmström