Nimeni on Irmeli Schütz.
Puhumme nyt aiheesta, joka koskettaa meitä kaikkia ihmisiä.
Joinakin aikoina aivan erityisen syvästi, joskus hyvin kipeästikin.
Me puhumme nyt aiheesta: Oletko arvokas? Kelpaatko?
Kerron aluksi eräästä hyvin laajasta -
englantilaisesta tutkimuksesta, jota oli tehty kolme vuotta -
ja johon osallistui pari tuhatta ihmistä.
Se oli erittäin hyvin tehty tutkimus.
Tutkimuksen tulokset osoittivat että oli vain yksi muuttuja.
Sen ryhmän välillä, jolla oli tunne rakkaudesta -
ja yhteenkuuluvaisuudesta ja sen ryhmän välillä, -
joka sai taistella siitä - tai ryhmällä oli sellainen tunne, -
että sai taistella siitä, että heidät hyväksyttiin.
Ja mikä tämä sitten oikein oli?
Mikä oli yhteistä ihmisille, -
jotka tunsivat itsensä arvokkaiksi ja kelpaaviksi?
Nämä asiat olivat -
kokosydämisyys ja rohkeus.
Kokosydämisyys ja rohkeus.
Uskaltaa olla kokosydäminen!
Ja rohkeus!
On hyvin mielenkiintoista että eri kielissä, -
esimerkiksi englanniksi rohkeus - courage -
courage - ranskaksi.
ja kurage - ruotsiksi.
Kaikissa on tuo sana "cor, cortis" - siis sydän.
Eli se mikä on rohkeaa, on sitä mikä tulee sydämestä.
Sitä ei tarvitse niin kuin vääntää, vaan se tulee.
Kaikki ne asiat, jotka tulevat sydämestä, ovat aitoja asioita.
Tämä aitous ja rohkeus esiintyy myös siinä -
että ihminen on myös aito itselleen -
ja myös armahtava ja rohkea itselleen.
On rohkea myös tunnustamaan omia virheitä.
On rohkea myös näkemään sen, että on tietyissä asioissa haavoittuva -
ja kuitenkin hyväksyy itsensä haavoittuvana.
Juuri sellaisena, joksi Jumala on meidät tehnyt.
Tietenkään en tarkoita hyväksynnällä sitä, -
että negatiiviset asiat tulisi sanoa hyviksi, -
vaan hyväksyä sen olemuksen mikä meillä on, -
ja tiettyjä asioita työstää eteenpäin.
Ystävyydessä toiseen ihmiseen -
oli näillä ihmisillä viestinä: Minä rakastan sinua ensin.
Minä uskallan antaa rakkauttani sinulle, tietämättä miten reagoit.
Tämä on rohkeutta.
Tämä on myöskin kokosydämisyyttä.
Se ei tarkoita sitä, että aina pidämme -
jotain sisällämme ajatellen: -
"Tätä en ainakaan anna eteenpäin" ja piilotamme itseämme, -
vaan että me rohkenemme rakastaa toista ihmistä, -
myös sillä riskillä, että hän hylkää meidät.
Hylkääminen on hyvin vaikea kokemus.
On ihmisiä, jotka ovat tehneet sellaisen päätöksen sisäisesti, -
että eivät enää ota yhteyttä toisiin ihmisiin, -
koska he aina vain haavoittavat.
Näihin asioihin me tarvitsemme todella rohkeutta.
Me pääsemme näidenkin asioiden yli.
Kuka meitä voisi auttaa paremmin kuin Jeesus?
Kuka voisi antaa meille enemmän voimaa, enemmän rohkeutta, -
enemmän näkökykyä siitä, että tuo toinen ihminen -
joka ei uskalla tulla lähemmäksi - hänellä on omat haavansa.
Me opimme sillä tavalla myös sellaisen terveen myötätunnon.
En tarkoita sääliä.
Siinä on jotain negatiivista, vaan tervettä myötätuntoa.
Se luo myös yhteyttä toiseen.
Se mikä näissä asioissa on takana, on nimenomaan haavoittumisen riski.
Psyykkinen haavoittuminen on yksi niistä vaikeimmista asioista -
mitä ihminen voi kokea, koska se sattuu todella.
Ihmisellä on sellainen ihan oma tapansa tehdä jotakin, -
jotta tuo haavoittuminen ei sattuisi.
Ihminen yrittää turruttaa itsensä ja laittaa -
sellaisen maskin ympärilleen, -
eikä päästä lähelleen enää ollenkaan.
Turruttaa pois kaiken, -
mutta kun tämä ei sitten onnistu.
Tässä on niin vaikeita sivuvaikutuksia tällä tavoin.
Se tekee sitä että positiiviset asiat eivät enää pääse läpi.
Ihminen ei siis pysty selektoimaan, -
järjestelemään asioita, jotka tulee turruttaa pois -
ja ne toiset asiat, jotka otetaan koko sydämellä vastaan.
Tämä metodi valitettavasti ei onnistu.
Tämä tutkimus, josta nyt kerron nimenomaan osoitti tätä -
ja mielestäni tämä on hyvin tärkeä tieto meille kaikille.
Ihmisillä, joilla oli tunne omasta arvokkuudesta, -
oli myös tunne yhteenkuuluvuudesta.
Arvokkuus - kuka voi sitä antaa?
On ainoastaan Jumala, joka pystyy osoittamaan meille -
todellista arvokkuutta, todellista hyväksyntää.
Sellaista arvokkuutta, joka ei koskaan häviä, vaan on aina läsnä.
Mä vieläkin referoin tuota tutkimusta: -
se arvon tunne vei myös yhteenkuuluvuuteen.
Ajattelin sitä, että -
tämä yhtälö voi menne toiseenkin suuntaan.
Se on molemminpuolinen yhtälö.
Yhteenkuuluvuus voi hoitona antaa ihmiselle arvokkuuden tunnetta.
Kuten sanoin, vain Jumala voi sitä antaa todella syvälle, -
mutta ihmiset voivat tietysti antaa -
myös toisilleen hyviä impulsseja ja rakkaudellista yhdessäoloa -
ja täten antaa toisilleen arvon tunnetta -
eli tämä yhtälö menee niin kuin molempiin suuntiin.
Kun ajattelemme edellä kertomiani tutkimustuloksia, -
huomaamme että tässä syntyy kiertokulku.
Mitä enemmän me pelkäämme, sitä haavoittuvimmiksi tulemme.
Mitä haavoittuvimmiksi tulemme, sitä enemmän me ihmisinä pelkäämme.
Eli me yritämme paeta ihmisen keinoin.
Omin voimin tiettyjä asioita.
Kuitenkin se vie vielä syvemmälle arvottomuuden tunteeseen.
Mutta tässä ei kaikeksi onneksi ole se koko stoori, -
vaan tästä se oikeastaan vasta alkaakin!
Jumala luo uutta.
Me tiedämme, että Hän on kaiken luonut.
Jumalan rakkaus on sellainen, joka aina antaa mahdollisuuden.
Jumalan rakkaus mahdollistaa asioita, -
joita me emme olisi voineet kuvitellakaan.
Se mahdollistaa myös sitä, että meille tulee arvokkuuden tunnetta -
ja me pääsemme lähemmäksi toisia ihmisiä.
Meidän ei tarvitse pelätä sitä, että yhtäkkiä tulee -
joku sellainen haavoittuminen, jota me emme tahdo kestää.
Entä mikä sitten tuo haavoittumisen mysteeri oikein on?
Siinä varmasti piilee se, että ihmistä ei ole luotu -
sellaiseen ympäristöön, joka häntä haavoittaa.
Ihminen on luotu sellaiselle alueelle, -
missä on harmoniaa ja missä on todellista yhteyttä.
Näinhän alun perin asia oli.
Eli ihminen ei ole luotu kovuutta, -
välinpitämättömyyttä ja psyykkisiä haavoja kokemaan.
Haavoittuvuudella on myös yksi tietty hyvä puoli.
Se on se joka ajaa myös meitä Jumalan luo.
Jumala ei tätä tietenkään käytä niin kuin sadistisesti, -
että "kärsi nyt tarpeeksi, jotta tulet."
Tästä ei tietenkään missään nimessä ole kyse!
Jumalan rakkaus on kutsuva rakkaus.
Tämä rakkaus haluaa antaa -
nimenomaan todellista yhteyttä toisiimme, -
ja todellista yhteyttä Häneen itseensä.
Hän iloitsee siitä, kun me ymmärrämme toisiamme.
Hän iloitsee siitä, että meillä on hyviä, -
tasapainoisia ihmissuhteita, joissa me saamme antaa ja ottaa vastaan -
ja että kaikki on tasapainossa.
Mitä lähempänä me olemme Jumalaa, -
sitä lähempänä me myös olemme toisiamme.
Mitä enemmän Jumalan sana elää meidän sisimmässämme, -
sitä enemmän me saamme viisautta -
ja rakkautta kohtaamaan ja kokemaan lähimmäisiämme.
Ja sitä arvokkaaksi tunnemme myös oman itsemme.
Kuljetaan tätä tietä! Hei, hei!
Tekstitys: Sinikka Martikkala