Olet sydämellisesti tervetullut Sanaa naisilta -ohjelman pariin.
Olen Hanna Ranssi-Matikainen, Parempi avioliitto ry:stä.
Järjestän työkseni aviopari- seminaareja, joissa pohditaan, -
miten perhe-elämä saataisiin tuot- tamaan iloa puolisolle ja lapsille.
Tässä jaksossa en varsinaisesti puhu perhe-elämään, -
tai puolisoiden väliseen suhteeseen liittyvistä aiheista.
Olen valinnut itselleni läheisen, -
paljon ajatuksia herättäneen aiheen, jota olen pohtinut nuoresta pitäen.
Ajatus siitä, että jokainen meistä kantaa ainutlaatuista kutsumusta, -
tehtävää, työnäkyä, jonka Jumala on antanut, -
on ainakin itseäni kovasti aina mietityttänyt ja olen pohtinut, -
miten voisi toteuttaa sitä ainut- laatuista kutsumusta parhaiten.
Ajatus lähtee Daavidin psalmeista, -
miten Jumala on nähnyt elinpäivämme jo edeltä käsin.
Jo idussa Hän on muovannut tietyn- laisia lahjoja sisältävän olennon, -
jota ei voi korvata.
Jokainen meistä on ainutlaatuisin lahjoin varustettu yksilö.
Jumala on tehnyt meistä tietynlaisia, tiettyä tarkoitusta varten.
Usein olen huomannut elämässä, oman elämänkokemuksen kautta, -
mutta myös muiden elämää seuraamalla, -
että oman kutsumuksen toteuttaminen vaatii luopumisia, -
kärsimystä, ehkä yksinäisyyttäkin.
Tässä jaksossa olen ajatellut pohtia, miksi näin tapahtuu.
Minkä takia oman kutsumuksen toteuttaminen kulkee -
kärsimys, kuolema, ylösnousemus reittiä, -
joka on kristillinen ajatus siitä, millä tavalla usein elämämme kulkee.
Raamatun alkulehdillä puhutaan luopumisesta ja liittymisestä.
Tämä on sijoitettu avioliittotarinaan.
Jotta ihminen voi liittyä puolisoon, hänen tulee luopua vanhemmistaan.
Tällainen luopumisen ja liittymisen laki liittyy moneen eri asiaan, -
mitä elämässä kohtaamme.
Emme voi siirtyä eteenpäin, ellemme päästä irti jostakin,
joka kuuluu menneisyyteen.
Uskon Jumalan kuljettavan meitä reittiä, -
jossa joudumme luopumaan ja liittymään useissa kohdissa.
Usein jättämään taakse tuttua ja turvallista tietämättä, -
mikä on lopullinen määränpää, mitä kohti olemme menossa.
Raamatusta löytyy tätä prosessia kuvaavia esimerkkejä.
Ehkä kaikkein selkein on Aabrahamin tarina, -
jossa Jumala puhui Aabrahamille.
"Lähde siitä tutusta kulttuurista, isäsi maasta, -
kodistasi, siihen maahan, jonka Minä sinulle osoitan."
Usein saatetaan ajatella, että Kaldean Uur oli takapajuinen, -
pieni tuppukylä, jossa Aabraham asusteli.
Ei ollut paljon mitään, mitä jättää taakseen.
Tosiasiassa Aabrahamin Uur oli hyvin korkeakulttuurinen, -
pitkälle jalostunut kaupunkikulttuuri.
On ollut Aabrahamille iso valinta että on kerännyt omaisuutensa, -
joka oli jo aika merkittävä.
Ottanut vaimonsa ja veljenpoikansa ja jättänyt kaiken taakseen, -
tietämättä mihin päätyy.
Toinen tällainen selkeä esimerkki on Elian ja Elisan antama, -
kun Elia asetti profeetan viitan Elisan harteille.
Elisa oli silloin tekemässä maatalon töitä.
Hän oli saamassa perinnön omasta kodistaan, -
härät, joilla hän oli kyntämässä.
Merkiksi siitä, että oli valmis luo- pumaan, hän poltti härät ja aurat.
Jätti taakseen silloisen, tuntemansa elämän.
Lähti seuraamaan Eliaa tietämättä, mitä se kutsumus piti sisällään.
Myös Uudessa Testamentissa on esimerkkejä tästä.
Opetuslapset sanoivat Jeesukselle:
"Me olemme jättäneet kaiken, mitä meillä on ja seuranneet sinua.
Minkä palkan me saamme."
Jossakin kohdassa, kun Jeesus haastoi ympärillään olevia ihmisiä, -
yksi toisensa jälkeen he jättivät Jeesuksen.
Eivät olleet valmiita tekemään niitä luopumuksia, mitä Jeesus pyysi.
Sitten Jeesus sanoo: -
"Haluatteko tekin lähteä, ettekä halua seurata minua."
Johon opetuslapset sanoivat, että haluamme seurata sinua.
Myös rikas nuorukainen on hyvä esimerkki.
Hän kertoi, että olen kaikki nämä asiat tehnyt.
Olenko hyvä seuraaja, mitä voisin vielä tehdä?
Jeesus sanoi: "Mene ja myy mitä sinulla on".
Nuorukainen tuli pahalle mielelle. Hän ei ollut valmis luopumaan.
Aina kyse ei ole pienistä asioista, joista Jumala pyytää luopumaan, -
vaan sellaisista, jotka kirpasee, kun sanomme: -
"Kyllä haluan seurata sinua, haluan tehdä mitä pyydät, mitä se vaatii."
Se saattaa olla kirveleviä asioita, mitä sitten Jumala pyytää.
Kutsumuksen seuraaminen ja kärsimys liittyvät usein toisiinsa.
Olen monesti pohtinut, että miksi näin on.
Se alue, millä Jumala pyytää meitä palvelemaan muita, -
usein ennen sitä huomaamme, että me teemme asioita,
mitä Jumala on pyytänyt meitä kauan aikaa sitten tekemään.
Vie paikalle, jossa kaikista kuvittelemistamme voimavaroista -
meidät riisutaan ja joudumme ehkä kärsimään niissä asioissa.
Tätä kysymystä olen monesti pohtinut: Miksi näin?
Miksi juuri sillä alueella?
Jos tehtävänä on auttaa muita perheitä voimaan hyvin, -
miksi juuri sellaiseen perheeseen osuu vastoinkäymisiä, -
sellaisia kriisejä, jotka eivät sovi elämänvalintojen ketjuun.
Ainoa vastaus näihin tapahtumiin mielestäni on se, -
että Jumala sitä kautta vie meidät kärsivän rinnalle.
Me ei voitais kulkea toisen rinnalla, ellei meillä olis samaa kokemusta -
ja kokemusta siitä, miten Jumala auttaa vaikeassa elämäntilanteessa.
Se synnyttää meissä myötätuntoa, jota ilman meissä ei olisi, -
ellei olisi koettu niitä vaikeita asioita, suoranaista kärsimystä, -
tai köyhyyttä juuri siinä alueella, -
jossa meidät on kutsuttu palvelemaan.
Tämä voi tuntua epäreilulta ja siihen liittyy myös paini Jumalan kanssa.
Miksi sallit minulle asioita,
vaikka haluan valita elämässä asioita, jotka miellyttää sinua.
Miksi sallit minulle kärsimyksiä.
Painiskelemme ehkä vuosien ajan Jumalan kanssa.
Sä oot epäreilu, aiheutat kärsimystä, joka tuntuu kivuliaalta.
Miksi olet tällainen Jumala?
Ehkä kärsimyksen keskellä miksi- kysymykset lakkaavat Jobin tavoin.
Hän ei enää kysynyt, miksi toit minulle tämän kärsimyksen.
"Korvakuulolta olen sinusta kuullut, mutta nyt ymmärrän sinua paremmin.
Nyt tiedän, millainen Jumala olet."
Suostumme Jumalan johdatukseen, pienen ihmisen paikalle.
Sinä Jumala, minä ihminen, minä kuljetettava, Sinä johdatat.
En kysele, miksi johdatat sellaisia teitä.
Olemme valmiimpia tekemään niitä asioita, mitä kutsumuksemme vaatii.
Kolmas kutsumuksen toteuttamiseen liittyvä asia on yksinäisyys.
Tästä parhaana esimerkkinä on Jeesus.
Hän vetäytyi toistuvasti yksinäisyyteen, -
siitä huolimatta, että kansanjoukot seurasivat Häntä.
Loputtomasti tarpeita, joihin Hän olisi voinut vastata.
Siitä huolimatta Hän vetäytyi yksinäisyyteen, -
toisinaan salaa, toisinaan Hän teki sen näyttävämmin.
Idea oli se, että säännöllisesti Jeesus karkasi väkijoukon keskeltä -
viettääkseen aikaa aikaa Jumalan kanssa.
Yksinäisyys on välttämätöntä, siksi, että on vaikea kuulla, -
mikä on se Jumalan ääni, -
kaiken tekemisen keskellä, ellei ole suvantopaikkoja.
Uskon Jumalan raivaavan säännöllisin väliajoin elämästämme asioita, -
jotta voisimme siellä yksinäisyydessä kasvaa, kypsyä, -
opetella kuuntelemaan Jumalan ääntä tarkemmin.
Emme tiedä, mitä Jeesuksen yksinäisissä hetkissä tapahtui.
Raamattu ei kerro, mitä tai miten Jeesus rukoili.
Miten Hän keskusteli Isän kanssa. Me nähdään vain seuraukset.
Jeesus sanoi tekevänsä niitä tekoja, joita näkee Isän tekevän.
Teen ainoastaan niitä kohtia elämästä, puutun niihin, -
joihin tiedän Jumalan pyytäneen.
Paranna tuo ihminen, auta tuota väestöryhmää.
Ole tuon heimon auttaja.
Sitten Jeesus meni ja teki, mitä Jumala pyysi Häntä tekemään.
Yksinäisyyteen liittyy Jeesuksen kysymys, tahdotteko tekin mennä pois.
Se oli yksinäisyyttä, jotta voisi viettää aikaa Jumalan kanssa, -
että myös yksinäisyyttä oman kutsumuksen kanssa.
Yksinäinen hetki oli Getsemanessa, kun Jeesus pyysi valvomaan kanssaan.
Rukoilkaa, olen tuskassa ja tarvitsen tukeanne.
Opetuslapset nukahtivat. Se yksinäi- syyden määrä on vaikea kuvitella.
Kun Jeesus olisi tarvinnut apua, silloin sitä oli vähiten tarjolla.
Uskon olevan kirjoitettu kristinuskon DNA:han, että usein näin tapahtuu.
Olemme yksin, kun kaipaisimme apua ja Jumala tuo apunsa omaan aikaan.
Perhe tarjoaa esimerkin siitä, miten luopuminen ja liittyminen, -
tai ihan uhrautuminen liittyy seuraavan sukupolven kasvattamiseen.
Lasten hyvinvointi vaatii usein, että luovutaan jostakin omasta, -
jätetään taakse jotakin, joka ei mahdollistaisi lasten hyvinvointia, -
seuraavan sukupolven kasvattamista.
Tämä liittyy myös sellaiseen ihmisen elämänkaareen, että suostumme.
Emme ole itsekkäitä, jotka vain vastaanotamme.
Suostumme antajan paikalle, antamaan omastamme, -
viisaudestamme, kaikesta mitä olemme saaneet pääomaksi elämään, -
jotta seuraavan sukupolven hyvinvointi mahdollistuisi.
Näin sukupolvet liittyvät luopumisten ja liittymisten ketjuina toisiinsa.
Sitä kautta syntyy jotain kaunista, syntyy ihmiskunnan historia, -
jossa yhä uudestaan uudet sukupolvet -
voi laskea elämänsä edellisen sukupolven hyvinvoinnin varaan.
Tätä aikaa elämme yhteiskunnassamme.
Jotta seuraava sukupolvi voisi hyvin, -
meidän täytyy tehdä luopumuksia, jotka saattavat kirpasta.
Sitä kautta syntyy jotain kaunista.
Tekstitys: Tarja Korkeamäki