Tervetuloa ohjelmaan.
Nimeni on Maija Nyman ja kutsun sinua sovinnon sillalle.
Ehkä sillalla on ruuhkaa. Paljon väkeä ja on ehkä itse eksyksissä.
Tai olet rakkauden sillalla, missä kaikki on ihanaa. Vain te kaksi.
Joku on sumujen sillalla, jossa ei näe eteen eikä taaksepäin.
Tai tuskan sillalla mieli maassa. Ei jaksa edes ajatella huomista.
Mutta sovinnon sillalla keskiössä olemme me itse.
Jos ei ole sovussa itsensä kanssa, -
oman elämäntarinansa ja persoonallisuutensa kanssa, -
on vaikeaa tulla toimeen toistenkaan kanssa.
"Rakasta lähimmäistäsi niin kuin itseäsi."
Eräs nainen kertoi, että hän on kuin kävelevä sisällissota.
Ulkonaisesti on tyyntä, mutta sisällä on sota.
On tärkeää lähteä oman elämän tutkimusmatkalle -
voidakseen hyväksyä persoonansa tämän ikäisenä, oloisena ihmisenä.
Totta on, että elämämme lähtökohdat eivät olleet tasavertaisia.
Jonkun elämänkirjan alkusivuille kirjoitettiin kovilla tikkukirjaimilla.
Emme ole voineet vaikuttaa tekstiin ja siihen, kuka kirjoitti.
Tikkukirjaimista on todella vaikeaa saada selvää aikuisena.
"Kuka olen, mistä tulen?"
Toisen kohdalla teksti on lempeällä kaunokirjoituksella.
Sellaisen ihmisen on hyvin helppo olla itsensä kanssa.
Tietää kuka on, mistä tulee. Tässä emme ole samalla viivalla.
Mutta sekin, jolla on tikkukirjaimin kirjoitetut alkusivut, -
voi kasvaa vahvaksi, viisaaksi ihmiseksi juuri sen tähden, -
mitä siellä on kirjoitettu.
Emme voi muuttaa heitä, jotka kirjoittivat, -
mutta voimme muuttaa asenteen, mikä meillä on elämäntarinaamme.
Ja tarinamme on vielä kesken.
On hyvä tietää, että viimeisen luvun kirjoittaa Herra, -
taivaan ja maan Luoja, ja silloin loppuluku on hyvä.
Sitten sillalla meitä vastaan tulee äiti. Synnyttäjämme.
Äiti meillä kaikilla on, vaikka kaikki eivät ehkä ole nähneet äitiään.
Tai suhde äitiin on ollut kylmä ja etäinen syystä tai toisesta.
Itse tulin murrosikään vasta nelikymmenvuotiaana.
Aloin uskaltaa ottaa irti äidistä. Uskaltaa tuntea tunteet, -
kapinan, jonka olisi pitänyt tapahtua viisitoistavuotiaana.
Uskalsin sanoa, miltä minusta nyt tuntuu.
Ja kun perheessä oli samaan aikaan kolme murrosikäistä poikaa -
ja äiti murrosiässä, se yksi mies yritti pitää järjestystä talossa.
Mutta olen kiitollinen, että murrosikä tuli nelikymppisenä, -
eikä vanhainkodissa.
Saimme ottaa yhteen äitimme kanssa. Saimme sanoa, puhua suomea.
Sain kertoa, miltä minusta nyt tuntuu. En muistellut lapsuutta, -
vaan että miltä nyt tuntuu.
Teimme sovinnon ennen hänen kuolemaansa.
Ja siinä käytettiin tällaisia valtavia sanoja:
Äiti kysyi: "Maija, annat sie miulle anteeks?" -Annan.
Ja mä sanoin: "Äiti, annaks sä mulle anteeks?" -Annahan mie.
Sovinnon silta oli tehty näillä ihmeellisillä, pienillä sanoilla.
Ei selityksiä, ei suuria keskusteluja enää sen jälkeen.
Ymmärsin, että se kahden välinen sovinto oli kuin pitkospuu -
samasta sovinnon ristinpuusta, jonka Kristus teki puolestamme.
Silloin se kestää.
Tehkäämme sovintoa äitiemme kanssa, jos he ovat elossa.
Tai muistonsa kanssa. Jos ne ovat kipeitä, kirjoittakaamme kirje.
Viekää kirje hautausmaalle, polttakaamme siellä, -
että saa vielä sanottua ne sanat.
Voidaan käyttää sielunhoitajaa, terapeuttia, ystäviä, -
että päästään ihan kuin sovintoon synnyttäjämme kanssa.
Ihminen voi myös saada korvaavan äitikokemuksen.
Olin todistamassa sellaista Israelissa eräällä matkalla.
Meillä oli naisia, joilla kaikilla oli kipeä äitisuhde.
Menimme sitten Vuorisaarnan vuorelle Galileassa, -
Genesaretin järven pohjoispäässä.
Ja näen siellä kivetyksellä pienen, valkean nunnan.
Hän veti minua puoleensa kuin magneetti.
Kun naiset sitten kutsuin hänen luokseen, -
hän otti minun pääni käsiensä väliin ja sanoi:
"Sanctus benedictus". Hän siunasi minut.
Kaikki naiset tulivat vuorotellen hänen eteensä. Joku polvistui.
Hän katsoi meitä niin kuin äiti katsoo tyttäriään.
Turisteja tuli ja meni ympärillä, mutta meidän ryhmämme nyyhkytti, -
ja eräs nainen huusi: "ÄITI!" Hän oli saanut äidin.
Siinä sekunnissa, siinä naisessa.
Ihminen voi saada korjaavia, korvaavia kokemuksia.
Jumalalla on, mistä antaa.
Usein Hän käyttää ihmisiä. He tarjoavat meille sen, mitä puuttuu.
Tai me voimme olla korjaava kokemus jollekin toiselle.
Pienelle lapselle, jolta puuttuu. Sille pojalle ja tytölle.
Heitä on ympärillämme paljon.
Tehkäämme sovinto synnyttäjämme kanssa.
Sitten sillalle tulee mies.
Rakkaussuhde on maailman vaikein suhde. Rakkaus riisuu alastomaksi.
Ja siinä olemme kysyen toisiltamme: "Vieläkö riitän sinulle?"
Rakkaudessa tehdään paljon pahaa. Tarvitaan päivittäistä sovintoa.
Samoin sovinto miniöiden, anoppien kanssa, lasten kanssa.
Ja nyt haastan meitä, vanhemmat naiset, olemaan aloitteentekijöitä.
Älkäämme odottako, että nuorempi lähestyy, pyytää anteeksi, -
vaan pyytäkäämme me anteeksi.
Ottakaamme käsiin aloite ennen kuin on liian myöhäistä.
Olkaamme tässä kovassa, julmassa maailmassa sovinnon naisia.
Se on Jumalan tahto. Viedä eteenpäin suurta sovinnon sanomaa.
No tietysti siellä sovinnon sillalla on Jumala.
Hän tulee yli puolitien vastaan.
Ei Hän odota, että me syntiset osaisimme edes tulla lähemmäs.
Kristus tulee sinne maan alimpiin paikkoihin ja nostaa.
Hän ei vaadi suorituksia ensin. Hän ei vaadi mitään ensin.
Kelpaamme sellaisina kuin olemme.
Jonkun Jumalakansio voi olla niin tukossa, ettei löydä tietä.
Muistatteko, miten Aadam ja Eeva joutuivat pakenemaan -
paratiisin puutarhasta lankeemuksen jälkeen.
He häpesivät, syyttelivät toisiaan, ja mitä tekee Jumala?
Jumala etsii ja kysyy: "Missä sinä olet?"
Ei siis: "Mitä sinä teit?", -
vaan Hän huusi: "Missä sinä ihminen olet?"
Ja tällainen Jumala, tällainen jumalakuva on se, -
joka voi kantaa meitä tänään. Jumala etsii meitä.
Tavalla ja toisella.
Jumala huutaa tänäänkin eri puolilla meidän maatamme:
"Missä sinä olet?"
Ja on suuri siunaus, jos tänään voit sanoa:
"Jumala, minä oon tässä. Tässä minä olen."
Ja siitä alkaa tämä suhde Isän ja lapsen välillä.
Tänään on se päivä sanoa: "Tässä olen", ja tapahtuu sovinto.
Sovinto on suurinta, mitä sinulle ja minulle voi tapahtua.
Sovinto Jumalan kanssa. Ja sen Kristus teki mahdolliseksi.
Hän on silta Kaikkivaltiaan Jumalan ja tavallisen ihmisen välillä.
Tässä ja nyt.
Kun tulee sovinto Isän kanssa, se heijastuu ihmissuhteisiimme.
Ensisijaisesti suhteessa itseen. Alkaa nähdä: "Minä kelpaan".
Minä riitän. Tavallisena, vajaana ihmisenä.
Isä ottaa aina minut vastaan. Se heijastuu muihin ihmissuhteisiin.
Suhteessa siihen rakkaimpaan, jonka kanssa aina ei ole helppo elää.
Alkaa nähdä hänetkin rosoisena, Jumalan rakastamana ihmisenä, -
joka on vasta matkalla. Jolla on omat prosessinsa, kasvukipunsa.
Se merkitsee sovintoa miniöiden kanssa, omien lasten kanssa, -
lastenlasten kanssa.
Rukoilen, että jokainen meistä voisi olla sovinnon naisia.
Että kohdallamme sovinnon silta ei olisi rikki, -
vaan sillalla kohdataan, otetaan kädestä, jatketaan matkaa yhdessä.
Aloite on meillä, ja Jumala antakoon voimaa siihen, -
että lähdemme liikkeelle ja teemme sovinnon eleitä ja aloitteita, -
ja saamme tehdä vallankumouksen tässä kovassa maailmassa, -
joka on täynnä sotaa ja ristiriitaa. Sovinto alkaa meistä.
Tekstitys: Johanna Holmström