Tervetuloa Sanaa naisilta -ohjelmaan.
Olen Maija Nyman ja kutsun sinut kanssani kaivolle.
Kaivo on tärkeä paikka Lähi-idässä ja kuivilla asuinalueilla.
Kaivosta tulee elämää, vettä ja usein naiset kantoivat veden kylään.
Päivä oli kuuma, hiukset liimautuivat ohimoille ja jano pakotti kurkkua.
Lähi-idän heinäkuu hehkui.
Ilmanala oli seisahtunut ja verotti voimia etsiessäni Jaakobin kaivoa.
Ihmeköynnösten peittämän portin luota Garissim-vuoren juurelta se löytyi.
Tätä hetkeä olin odottanut kauan.
Halusin istua ikiaikaisen kaivon reunalla yksin.
Oli tarve ajatella heitä, jotka saman auringon paahteessa -
olivat hakeneet tästä kaivosta vettä.
Halusin tutkia omaa elämääni kaikessa rauhassa.
Olin tuolloin kolmen pienen pojan äiti ja YK-papin vaimo.
Siitä on aikaa todella paljon.
Kutsun tähän kaivolle nyt kaksi naista juttelemaan kanssamme.
Kaksi naista, jotka ovat opettaneet paljon elämästä ja kulkevat mukanani.
Raamatun naiset ovat lihaa ja verta.
Erilainen yhteiskuntatilanne, mutta naisen sielu perimmiltään on sama.
Raamattua saa lukea, kuten se on kirjoitettu -
ja alkaa löytää sieltä myös arkeen hyviä asioita.
Ensimmäisellä kohtaamallamme naisella ei ole nimeä.
Hän on Lootin vaimo.
Lootin vaimo on opettanut minulle paljon.
On tilanne, jolloin Aabraham on 75-vuotias.
Hän saa Jumalalta käskyn lähteä luvattuun maahan.
Vaimonsa ja veljenpoikansa Lootin perheen kanssa he lähtevät matkaan.
Kuluu vuosia ja he saapuvat luvattuun maahan.
Abraham pyytää Lootia ottamaan haluamansa maa-alueen.
Loot valitsee Sodoman ja Gomorran seudun, Kuolleenmeren itäpuolen.
Vastapuolella on nykyinen Jordania. He asettuvat sinne.
Kun Aabraham on 99-vuotias, hän on asettunut Hebronin seudulle.
Kolme enkeliä tulee sanomaan: "Vuoden päästä sinulla on poika".
Silloin Saara naurahtaa siellä naisten teltan takana.
Kaksi enkeleistä matkaa Sodomaan ja Gomorraan -
varottamaan Lootin perhettä, että kaupunki hävitetään.
He eivät millään tahtoisi lähteä, mutta enkelit sanovat (1. Moos. 19): -
"Pakene henkesi edestä, älä katso taaksesi, -
äläkä pysähdy ennenkuin olet päässyt tältä tasangolta.
Pakene vuoristoon, muuten olet mennyttä".
Näin tapahtuu. He lähtevät.
Lootin vaimo kulkee perässä, kääntyy ja jähmettyy, kuolee.
Kun luin Luukas 17 sanoja: "Muistakaa Lootin vaimoa", -
mietin, mitä minun, -
tämän ajan naisen tulisi jostakin Lootin vaimosta muistaa.
Se tuli näin: "Maija älä jää kiinni menneeseen. -
Sä jähmetyt. Sä et pääse eteenpäin. Sä kuolet."
Ihminen voi jäädä kiinni hyvään, mitä siellä oli, jota tänään ei ole.
Yleensä jäämme kiinni pahaan, mitä siellä oli.
Se syyttää, vetää kuin pallokahle taaksepäin kulkuamme.
Kiitos Lootin vaimon. Kiitos, että sana voi auttaa tämän päivän naista.
Toinen nainen; hänellä on nimi. Hän on tärkeä, merkittävä nainen.
Hän on Rebekka.
Eletään vaihetta, jolloin Saara kuolee 127-vuotiaana.
Iisak, lupauksen poika, on noin 40-vuotias.
Sitten pitää lähteä vaimoa hakemaan tälle lupauksen pojalle.
Lähetetään palvelija Mesopotamiaan hakemaan oikeista juurista vaimoa.
Hän asettaa tietyt merkit. Jos nämä toteutuvat, tyttö on oikea.
Näin sitten käy, että hän kohtaa kauniin, nuoren Rebekan kaivolla.
Rebekka juottaa ne kamelit.
Sitten mennään Rebekan kotiin ja hänen vanhempansa kysyvät: -
"Tahdotko lähteä". Rebekka sanoo: "Tahdon".
Vanhemmat siunaavat matkaan ja hän lähtee Deboran kanssa.
He kohtaavat Iisakin kanssa Lahai-Roin kaivolla, -
joka on sama, mistä Hagar ja Ismael erämaassa saivat veden.
He kohtaavat toisensa ja nyt varmasti joukossamme on myös heitä, -
jotka ovat parisuhdetyöntekijöitä tai terapeutteja.
Kun nämä sanat lukee, niin jonkinlainen kysymys herää.
Iisak vei Rebekan äitinsä telttaan ja otti hänet vaimokseen.
Iisak rakasti häntä ja sai lohdun äitinsä kuoleman tuottamaan suruun.
Äidin telttaan, anopin telttaan, keskelle miehen surutyötä.
Aika kipeä vaihe, erikoinen suhteen alku, kuten meilläkin tänään.
Heillä on sitten ongelma. Rebekka on hedelmätön.
Siitä heidän tuskastaan saamme lukea.
Raamattu sanoo näin 1. Mooseksen kirjan luvussa 25.
Onpa ihanaa.
Näillä Raamatun henkilöillä on ongel- ma, he rukoilee ja Jumala vastaa.
Niinhän se käy, kun he ovat näitä ihmisiä.
Olet rukoillut viisi vuotta ja Jumala ei vastaa.
Kymmenen vuotta ja Jumala ei tunnu vastaavan.
Vika on minussa. Mikä uskovainen mahdan ollakaan.
En osaa rukoilla oikein, oikeita sanoja, ei mene läpi.
Aina kun luette Raamattua, kääntäkää sivua.
Lukekaa vähän eteen- ja taaksepäin. Asia saa aivan uuden sävyn.
Kun kaksoset syntyvät, Isä Iisak on 60-vuotias.
He ovat rukoilleet 20 vuotta lasta.
Jos olet rukoillut 10-15 vuotta jotakin asiaa, -
et ole pudonnut tämän kirjan lehdiltä. Kuulut porukkaan.
Olet jatkokertomus. Jumalalla ei ole lellilapsia.
Kaikki olemme samalla viivalla, niin Rebekat, Maijat, Kallet...
Sitten tapahtuu se merkillinen asia: kun tulee se rukousvastaus, -
se sisältääkin jo seuraavan haasteen, kivun.
Perhe jakaantuu kahtia.
Äiti pitää Jaakobista, joka viipyy kotosalla.
Isä pitää Eesausta, joka on siellä metsällä.
Tuttu tilanne meillekin.
Kun sitten pojat kasvavat, tapahtuu uusi tilanne.
Rukousvastaus usein elämässämme on aika hämmentävä.
Se tuntuu ensin täydelliseltä. Ajan kuluessa se sisältää kasvuhaasteita.
Löytyy mies ja huomaa, että hän on omanlaisensa.
Löytyy uusi työpaikka ja huomaa, että siellä on tällainen ilmapiiri.
Se on aina kasvua tämä elämä.
Tässä tilanteessa, kun pojat kasvavat, isä vanhenee.
Hän ei näe. Hän haluaa antaa siunauksen ennen kuolemaansa, -
tietenkin sille esikoiselleen, Eesaulle.
Äiti on saanut tiedon, että nuorempi on lupauksen perillinen.
Eesau ei kovasti välittänytkään esikoisuudestaan.
Oli erilainen tyyppi, kuin Jaakob, uskonnollinen.
Mutta tuskin nämä isä ja äiti puhuivat tästä asiasta.
Mistään ei käy ilmi, koska isä Iisak ei tiedä, missä mennään.
Näin sitten, itse kolmen pojan äitinä, -
nämä sanat kyllä kovasti koskettavat.
Äiti lähtee ajamaan asiaa, että Jaakob saa sen siunauksen.
Jaakob vastustelee, mutta äiti käyttää tällaisia vahvoja sanoja: -
"Tee nyt niin kuin minä sanon, mene ja laita se ateria".
Näin poika tekee, vie isälle, jännittää, miten tässä käy.
Isä tunnustelee, onkohan tämä se esikoinen, mutta antaa siunauksensa.
Sitten tulee Eesau pellolta. Hänellä on ateria isälle.
Kun hän tajuaa siunauksen menneen, hän huutaa, itkee katkerasti.
Isä, eikö sinulla ole toista siunausta. Isä, siunaa minutkin.
Rebekka ei mene väliin. Varmasti kuulee naisten teltan puolelta.
Luin juutalaista kirjallisuutta, kun tein kirjaa "Naisia kaivolla", -
Rebekasta kerrottiin: Hän on oikea nainen, -
mutta hänen käyttäytymisensä ei siedä päivänvaloa.
Ihan niin kuin minäkin. Olen oikea nainen ja sinä, -
mutta meidän käytös ei aina siedä päivänvaloa.
Ei Jumalalla ole täydellisiä tyttäriä ja poikia.
On hyvä tietää, että Jumala vie sanansa ja lupauksensa aina läpi -
meistä huolimatta. Hänellä on tiensä viedä se läpi.
Sitten äiti saa kuulla, poika Eesau tappaa veljensä.
Isän kuoltua hän lähettää Jaakobin Laabanin luo, -
joka on siellä 20 vuotta omissa Jaakobin paineissaan.
Hän palaa perheineen peläten veljensä kostoa.
He tekevät sovinnon mutta Rebekkaa ei enää ole.
Tämä haastaa meitä sopimaan ennen kuin on liian myöhäistä.
Kyllä Jumala pitää huolen omasta sanastaan.
Olemme siinä välittäjiä. Olemme mukana elämän virrassa.
Emme aina osaa elää oikein, -
mutta Jumala haastaa tekemään sovintoa, -
suostumaan sillanrakentajaksi kahden pojan välille, -
myöskin suhteessa Jumalaan.
Antakoon Hän meille sen armon nyt, että heräämme tekemään sovintoa -
ja saamme elää turvallisin mielin päiviemme loppuun asti.
Tekstitys: Tarja Korkeamäki