Tervetuloa ohjelmaan. Nimeni on Maija Nyman.
Kutsun sinut avaamaan elämämme salaisia kansioita kanssani.
"Ihminen nimittäin kantaa itsessään kansioita, salaisuuksia.
Kaikki koettu on kirjattu talteen muistimme sokkeloihin, -
ajatusten aaltoihin, mielikuvien mereen.
Kaikilla omat salaiset kansionsa.
Naisella naisen kansiot, miehellä miehen.
Ne kätkevät tärkeitä asioita, niitä avataan ajallaan eri keinoin.
Kannamme salaisia kansiota sielumme salkussa.
Toisinaan tunnemme niiden painon,
toisinaan ammennamme niiden viisaudesta.
Osa avautuu luontevasti.
Toisten avautuessa joudumme pimeyden syövereihin -
ja sukellamme särkymisen siunattuun hiljaisuuteen."
Jokainen kannamme erilaisia kansioita mukana matkallamme.
On kysymys, jonka heitän tässä meille kaikille:
Ovatko kansiomme pääomaa, viisautta vai ovatko ne painolastina?
Mikä sitten sulkee kansioita?
Pelko. Uskallanko mennä syvemmälle tähän elämäni kansioon, -
kestänkö mitä sieltä tulee.
Häpeä sulkee hyvin tehokkaasti.
Hävettää mitä minulle tehtiin, tai mitä minä tein.
Syyllisyys sulkee. Itse kolmen aikuisen pojan äitinä tiedän, -
mitä on vanhemmuuden syyllisyys.
Viha sulkee tehokkaasti. En anna anteeksi hänelle koskaan -
mitä hän sanoi tai teki.
Myös tuska sulkee. Akuutti tuska, jonka keskellä kenties olet, -
sulkee kaikki kansiot. On ehkä hyvä, ettei avaakaan nyt mitään.
On lupa vain olla. Saada tukea ja puhua tuska ulos.
Elämäämme annetaan erityisiä aikoja avata näitä kansioitamme.
Eräs aika voi olla taitekohta.
Asunnonvaihto, paikkakunnan muutos, eläkkeelle jääminen, ero, -
kuolema, lapsen syntymä, lapsenlapsen syntymä...
Silloin kannattaa pysähtyä miettimään, mitä minussa tapahtuu.
Missä minä nyt menen? Mistä Jumala kenties juuri nyt puhuu?
Toinen asia, joka voi avata kansioitamme, on ystävän esimerkki.
Itselläni on vanhemmat sielunhoitajaystävät, -
jotka kulkevat edellä ja sanovat: "Tule, Maija, perässä. -
Sinä selviät! Tiedän miltä sinusta tuntuu. Minäkin olen ollut siellä."
Toivottavasti meillä kaikilla on tiennäyttäjiä, esikuvia, -
jotka haastaa, kutsuu kulkemaan perässä, selviytymään.
Eräs aika voi olla merkillinen hiljaisuus.
Tuntuu, että on jäänyt ulkopuolelle leirin. Ei tapahdu mitään.
Miksi minua ei kutsuta kylään?
Mitä hiljaisuus ja eristäytyminen merkitsee - syystä tai toisesta?
Ehkä se on äärettömän arvokas aika.
Silloin kannattaa todella jäädä hiljentymään. Ehkä se on aika, -
jolloin Jumala haluaa puhua kahden kesken sinulle -
sellaista asiaa, jota muiden ei nyt tarvitsekaan kuulla.
Aivan niin kuin Mirjam joutui erämaahan ulkopuolelle leirin -
sairastuttuaan spitaalin. Siellä tapahtui jotain äärettömän arvokasta.
Elämämme kansioille voidaan antaa monia nimiä, -
mutta otan tässä sen suurimman eli muistojen kansion.
Siellä on oikeastaan kaksi kansiota, mansikkapaikat ja ohdakepaikat.
Mansikkapaikka on kohta muistoissa, jossa oli oikein hyvä olla.
Itse löysin mansikkapaikan, kun olin hiljaisuuden retriitissä, -
ja nyt jo edesmennyt Anna-Maija Raittila piti virikepuheet.
Siinä ennen kuin laskeuduimme hiljaisuuteen, hän kysyi:
"Onko jonkun vaikea keskittyä hiljaisuuteen tai rukoukseen?"
Viittasin heti.
"Siinä tapauksessa menkää elämässänne siihen kohtaan, -
missä oli hyvä ja turvallinen olo." Siinä tapahtuu keskittyminen.
Se auttaa hiljentymään.
Itse löysin heti. Se oli mummola.
Se Karjalan siirtolaisten vaatimaton maalaispaikka, -
missä pienen lapsen oli äärettömän hyvä olla.
Lämmin lehmänmaidon tuoksu, metsämansikat, virrenveisuu, -
ja arjen ja pyhän selkeä ero antoi lapselle turvallisen tunteen.
Sinne voin aina palata, se on minun aarteeni. Jokaisella on joku kohta.
Mutta sitten on nämä ohdakepaikat. Ne, jotka edelleen raastaa.
Toivoo, että olis iso kumi, jolla voisi pyyhkiä sen kohdan elämästä.
Ne vuodet, sen ratkaisun, sen ihmissuhteen, sen teon.
Että olisi se delete-nappula, jota voisi painaa ja kaikki häviäisi.
Oma kaikkein vaikein ohdakekohta tapahtui, -
kun täytin neljäkymmentäviisi vuotta.
Syntymäpäiväni iltana ajoin autolla naisen yli.
Hän kuoli sitten jouluna. Minusta tuli sekunnissa syyllinen -
Jumalan, lain ja ihmisten edessä.
Ja kun huusin päiväkaudet: "Jumala, miksi minä?", -
sain vastauksen jossain syvällä sielussani: "Maija, siksi."
Ajattelen, että ilman tätä kokemusta tässä seisoisi erilainen Maija.
Paljon kovempi, herkkä syyttämään ja osoittamaan sormella muita.
Mulla ei ole varaa, koska mä olen itse niin syyllinen.
Poikamme olivat silloin murrosiässä ja kerroin:
"Te ette voi koskaan olla syyllisempiä kuin äitinne on nyt. -
Kodin ovet ovat aina auki tulla missä kunnossa tahansa."
Olen tullut lukiotyttönä uskoon.
Mummon esirukoukset kantoivat, ja vaan tajusin, että on elämän tie.
Ymmärsin, että saan syntini anteeksi ja pääsen taivaaseen.
Mutten ymmärtänyt, että sovinnon ristinpuu, -
sehän menee myös taaksepäin. Se kantaa koko elämäni -
ja ristinpuun alla on tämä ilta, jolloin ajoin naisen yli.
Ja kun nostin pääni ja aloin katsella ihmisiä uusin silmin, -
mietin: "Miksi sinulla on syylliset silmät, mitä on tapahtunut?"
Kenties nuoruuden abortti, parisuhteen syrjähyppy, vilppi...
Mitä tahansa, mutta se painaa ja vetää taaksepäin.
Haluan tarjota ristinpuun sanomaa nyt taaksepäin.
Ei ole katkosta siinä kohtaa, missä tapahtui mitä tapahtui.
Se kantaa sinut ja sen asian. Emme me voi itseämme sovittaa.
Emme voi luvata, ettei koskaan enää. Kaikille voi sattua kaikkea.
Ristinpuu on se, joka kantaa. Siinä on valtava voima nyt, -
historiassa ja eteenpäin. Arvet jää, mutta ne eivät vuoda verta.
Haluan kuulua arpisen vapahtajan porukkaan. On helppo hengittää.
Kun päivät päättyvät, se ristinpuu kaartuu yli tumman virran, -
ja me kävelemme kotiin ja se risti kestää minut ja painoni.
Siinä on ristin salaisuus. Paavali kirjoittaa Roomalaiskirjeessä:
"Mutta Jumala osoittaa rakkautensa meitä kohtaan siinä, että Kristus -
kuoli puolestamme, kun vielä olimme syntisiä."
Tästä on kristinuskossa kysymys. Jeesus tuli maailmaan vain siksi, -
koska täällä on niin paljon syyllisiä ihmisten silmiä -
ja Hän tuli antamaan siihen ratkaisun. Armon, anteeksiannon.
Ota hyvä ihminen se lahja vastaan, tänään.
Jumalan armoa voi ottaa takautuvasti vastaan.
Ristinpuun voima on yhtä väkevä eteenpäin, tänään ja taaksepäin.
Ja oli elämässäsi mitä tahansa, olit miten pohjalla tahansa, -
Oli tuskantila, häpeä, syyllisyys..
Ajattele, että ristinpuu kantaa sen ja sinä olet vapaa.
Vapaa jatkamaan matkaa tässä samassa ristinpuun voimassa.
Arvet siis jäävät. Ne kutittavat välillä, mutta eivät vuoda verta.
Ja sinä voit olla arpien kohdalta hyvin vahva.
Voit asettua sellaisten rinnalle, joilla on juuri sama haava auki.
Itse olen asettunut yliajajien rinnalle. Lähestynyt nuorta poikaa ja -
rohkaissut elämään: "Minä tiedän, että sinä saat anteeksi -
Korkeimmas Oikeures."
Ja jos sieltä saa anteeksi, ei ole väliä, mitä muut ajattelevat.
Vihollinenkaan ei voi syyttää. Se sinun asiasi, lankeemuksesi, -
on kannettu ristinpuuhun. Ja silloin voi jatkaa eteenpäin.
Niin kuin Raamattu sanoo: "Jumala antaa tulevaisuuden ja toivon."
Hän antaa virrat erämaahan. Kipeiden kansioiden kohdalle, -
joita ei ole uskaltanut koskaan avata ja kantaa sydämessään.
Tuuleta elämäsi kansioita! Avaa niitä Jeesuksen kanssa yhdessä.
Hänhän on mennyt maan alimpiin paikkoihin asti.
"Niin alhaalla ei kukaan kulje, ettei siellä Jeesus ois. -
Ei hän ketään luotansa sulje, eikä karkoita yhtään pois."
Tämä kuuluu sinulle ja minulle. Arkeen, ihmissuhteisiin, kaikkeen.
Risti on suunnaton lahja, arjen voimavara.
Siitä tulee voimaa jatkaa matkaa sellaisena kuin on.
Keskenhän tämä jää. Olemme kaikki rosoisia. Valmista ei tule, -
kuin perillä. Siellä on kaikki selvää, kirkasta, -
saamme olla täydellisiä Herramme kanssa.
Mutta matka on vielä kesken, ja Jeesushan sanoi: "Minä olen tie".
Olemme siis tiellä. On hyvä aika ajoin tarkistaa, -
millä tiellä olemme, Jeesus-tiellä.
Tekstitys: Johanna Holmström