Tervetuloa ohjelmaan. Mä oon Carita Liukkonen.
Haluan puhua siitä, miten mä oon vapautunut häpeästä -
ja miten Jumalan rakkaus on parantanut mun sydäntä.
Mä tulen perheestä, jossa kaikki on uskovia, paitsi mun isä, -
ja olen saanut pienestä pitäen oppia tuntemaan elävää Jumalaa.
Mutta vaikka mulla oli kaikki hyvin lapsena ja nuorenakin, -
oli hyviä kavereita ja koulussa meni hyvin, -
kaikki vaikutti hyvältä.
Kuitenkin kaksikymppisenä huomasin, -
että oli paljon kätkettyä tuskaa sisälläni.
Näin myöhemmin katsottuna näen, -
että se on ollut häpeää, mitä olen kantanut mun sisällä.
Ja se voi olla aika monella meistä naisilla ja miehillä yhtä lailla, -
koska meihin voimakkaasti vaikuttaa se, -
missä ilmapiirissä me eletään ja mitä asenteita kohdataan.
Jumalan tarkoitus -
Jumala halusi luoda meidät täydelliseen rakkauteen, -
turvalliseen äidin ja isän syliin, jossa me saatais kukoistaa.
Vanhemmat iloitsee lapsesta, vaikka se ei vielä pysty tekee mitään.
Mulla on 5-vuotias tyttö.
Kun hän syntyi, ei se osannut hymyillä ja silti me iloittiin -
ja sanottiin sille, kuinka upee, rakas ja ihana se on.
Tämmöiseen paikkaan Jumala on tarkoittanut, että me synnyttäis.
Mutta koska me eletään niin epätäydellisessä maailmassa, -
ehkä jokaiselle on tullut sydämen haavoja ja painolasteja, -
mitkä saa ehkä meidät menemän piiloon ja kätkeytymään.
Mä haluaisin lukea kohdan Korkea Veisusta, toinen luku.
Siellä sanotaan näin:
Musta tuntuu, että tää kuvaa aika hyvin mun omaa elämää.
Ihana Jumala tuli ja sanoi: "Sä olet ihana. Tuu esiin piilosta."
Ja kun mä ajattelen elämääni...
Kun parikymppisenä alkoi tulla semmoista tuskaa sisältä ulos -
ja tuli useampia kertoja, että joku rukoili mun puolesta -
ja sanoi vähän tyyliin: " Sä oot ihan hajalla" -
ja mä olin sillee, että: "Ai, ehkä mä oonki aika hajalla."
Olen savolaisesta perheestä ja -
ehkä meidän perheessä on jutut laitettu vähän maton alle.
Meillä on ollut paljon rakkautta ja paljon hellyyttä, -
mutta tuntuu, että ehkä vaikeista asioista on ollut hankala puhua.
Ehkä se on monella, ehkä sä voit samastua siihen kokemukseen.
Musta tuntuu, että se kipu mikä tuli sisälle, alkoi pakkautua.
Ja parikymppisenä sitä alkoi tulla ulos.
Aina seurakunnassa mua alkoi itkettää -
ja piti hankkii vedenkestävät ripsarit ja kaikkee.
Mulla oli pohjaton kaivo yksinäisyyttä ja kipua -
ja hätää, mitä ei ollut koskaan kohdattu.
Tavallaan oli tunne 'lohduttaako mua kukaan?'.
Huomasin, että mun sisälle oli rakentunut tiettyjä valheita -
erilaisista tilanteista, sanoista, vaikkei kukaan ollut tarkoittanut.
En usko, että meidän vanhemmat tai sukulaiset tahallaan vahingoittaisi, -
mutta kuitenkin tietyt asiat jättää meihin jälkensä.
Ihanku mun sydämessä ois ollu kaks leimaa, "unohdettu" ja "hylätty".
Sitä kannoin mun sisällä. "Tällanen mä oon, Carita, unohdettu ja hylätty."
Mä oon siel vähän sivussa ja aina kakkosvaihtoehto kaikille.
Mutta tää on jännä juttu parantumisesta...
Monesti, kun me ollaan painettu sitä asiaa alas, ettei sattuisi -
ja toisaalta sydän on sellanen, että se rakentaa muurit eteensä, -
koska se ei enää haluu, että sitä uudestaan satutetaan.
Siks meillä on korkeet muurit -
ja niiden läpi voi olla kauheen vaikee päästä.
Mutta kun kipua tulee sisälle, niin kipua pitää tulla ulos.
Oon huomannut, että meidän pitää vaan itkee ne itkut, -
jutut, mitkä on särkenyt sydämen. Pitää saada ne sanoiksi ja ulos.
Jos sun sydämestä nousee kipua, niin mee vaik metsään ja huuda.
Sä voit vetää niin hullun shown kun ikinä sun sydämestä lähtee.
Jumala ei ikinä pelästy sitä, mitä sun sisältä tulee.
Hän tietää, mitä on mennyt sisälle ja myös mitä pitää tulla ulos.
Sen kivun pitää päästä ulos.
Mun askeleet, että aloin vapautua häpeästä ja sieltä piilosta...
Jeesus alkoi selvästi kutsuu mua ulos: "Tuu esiin, sä oot kaunis!"
Se on ihanaa, kun avautuu Jumalan rakkaudelle, -
ei tarvii avautua muille kuin Jumalalle.
Voit sanoa: "Isä, tässä on mun sydän ja kivut, joita kannan. -
Tuu Sä mun muurien läpi rakastaa mua ehjäksi."
Se on mieletöntä, miten Jumala alkaa uudistaa meidän mieltä.
Jumala näyttää, ketä me ollaan Hänen silmissään.
Yksi esimerkki kokemuksistani, jolloin Jumala on mua parantanut:
Yhessä tilaisuudessa tyyppi sanoi: "Nyt Jumala parantaa sydämen."
Mä koin, että nyt sitä tapahtuu. Mä näin, kun mä istuin ihan takana, -
yhtäkkiä näin kuvan sydämessäni.
Kuin Isä olis ollut etupenkillä, vilkutti ja lähetti lentosuukkoja.
Mä olin, että: "Aika siistii" ja lähetin vähän takasin.
Sit se oli: "Hei, mä nään sut!", ihana pilke silmäkulmassa.
Se huomioi mut kaikkien muiden joukosta. Sit mä aloin miettii:
"Tää on hengellinen tilaisuus. Onko ok, et me täällä pelleillään?"
Sit mä: "Ai niin, Sua mä ylistän. Sähän oot tän jutun ydin."
Mä koin Jumalan sanovan: "Mä aina huomaan, kun sä tuut huoneeseen."
"Mä aina nään sut." Mä olin ajatellut, -
että mä oon vaan tällanen pikkunen Carita, jota kukaan ei nää.
Tietsä, samalla tavalla Isä haluaa alkaa parantaa sun sydäntä.
Sä voit avata sun sydäntä ja antaa Isän alkaa rakastaa sua.
Sanotaan, että sanat voi tuottaa elämää tai ne voi tuottaa kuolemaa.
Se on niin todellista.
Ne sanat, mitkä sun yli on puhuttu, että oot arvoton tai ruma, -
me voidaan imaista ne sisälle ja alkaa kantaa todellisuutena.
Esimerkiks, kerran yksi, rakas ihminen kyllä, -
sanoi mulle jotain loukkaavaa mun ulkonäöstä.
Mä ajattelin, et se oli vaan se hetki, ei siinä mitään, -
mut kun olen, niin kuin monet meistä on herkkiä sydämestä, -
mä aloin kantaa sitä ja muutaman vuoden päästä,
kun oli tulossa kesä ja kaikki sano: "Ootsä kesäkunnossa?"
Se valhe, joka muhun oli isketty, alkoi kauheesti vaikuttaa.
"Mä oon tällanen, tällanen..." Mä aloin huolehtii sitä.
Yhtäkkiä Jumala sano: "Tietsä Carita, toi ei oo totta."
Seuraavana yönä näin unen, jossa olin pimeässä luolassa.
Olin lähdössä johonkin valoisampaan paikkaan, mut kengät piti vaihtaa.
Mun jaloissa oli skorpioni ja aloin hulluna potkii sitä.
Raamatusta tiedän, ettei skorpioni tarkoita mitään hyvää.
Toisaalta tiesin, että tää uni on kuitenkin tullut Jumalalta.
Mun täti sanoi hyvin, että se vaikuttaa jotenkin vaellukseen, -
kun se oli sun jaloissa.
Sit mulle tuli mieleen se valhe mun mielessä.
Tajusin, että vastaanottamamme valheet vaikuttaa meidän kulkuun.
Kun me otetaan tuomitseva sana vastaan ja se lepää meidän yllä, -
on se sitten, että on tyhmä nauru tai että on ruman näköinen, -
kun me otetaan se vastaan, samalla tuomiolla me aletaan tuomita muita.
Meiän arvo hirveesti riippuu siitä, tykkääkö joku meistä vai eikö -
ja meiän arvo on kuin pörssikurssi, joka vaihtelee koko ajan.
Eikä voida olla ketä me ollaan.
Mut mä uskon, et Jumala haluaa tarttuu valheisiin ja sanoo:
"Sä oot kaunis, sä oot hyväksytty, sä oot ihana, rakastettu."
Et mikään kakkosvaihtoehto.
Kun Jumala on luonut sut, Se on ottanut parhaat ainekset kasaan.
Se on käyttänyt koko sydämensä ja intohimonsa sun luomiseen.
"Tällasen tyypin Mä luon. Mä annan sille ihanan elämän ja lahjoja."
"Mä odotan, että se pääsee kukoistamaan."
Sellanen on sun Isä. Hän haluaa sanoa, että oot rakastettu, tärkeä.
Ota se vastaan. Niinku sanotaan, sun edessä on elämä ja kuolema, -
valitse elämä. Valitse Isän ajatukset sua kohtaan, -
koska sitä kautta pääset sun todelliseen identiteettiin -
ja täyttämään unelmia, joita Jumala on antanut sun elämään ja kutsuun.
Voisin vielä loppuun rukoilla.
Isä, mä kiitän näistä rakkaista ihmisistä siellä telkkarin ääressä.
Kiitän, että Sun rakkaus saa nyt heitä kohdata.
Voit nostaa esiin valheita, joita he on ehkä pitkäänkin kantanut -
ja saat tuoda Sun totuuden.
Pyhä Henki, oot meidän paras lohduttaja ja auttaja -
ja tuot Sun Totuuden näiden ihmisten sydämeen. Aamen.
Tekstitys: Johanna Holmström