SALAAM ALEIKUM
Rukous on yksi tärkeimmistä asioista elämässä.
Rukoillessamme avaamme sydämemme ja mielemme Jumalalle.
Tervetuloa uuden Salaam Aleikum -jakson pariin.
Keskustelemme tässä jaksossa rukouksesta.
Vieraanamme on tuttuun tapaan rabbi Jason.
Mitä kuuluu Jason? Shalom! - Hienoa olla taas täällä kanssasi.
Mukava nähdä sinuakin taas. - Saat minut hymyilemään.
Viime jaksossa keskustelimme rukouksesta.
Pohdimme myös sitä, miten juutalaisuuden, islamin -
ja kristinuskon rukouskäsitykset eroavat toisistaan.
Nyt haluaisin kysyä sinulta: -
Mitkä ovat rukouksen juuret? Onko kyse vain rituaalista?
Vai syntyikö ajatus rukoilemisesta jonakin tiettynä hetkenä?
Hieno kysymys. Rukous juontaa juurensa aivan alkuun, bereshit.
Ajatus rukouksesta löytyy 1. Mooseksen kirjan alkuluvusta.
Siellä puhutaan siitä, -
miten Jumala loi Adamin ja Eevan ja asetti heidät Eedenin puutarhaan.
Perinteisesti on ajateltu, -
että Jumala asetti Adamin ja Eevan Eedeniin viljelemään -
ja työstämään sitä. Näin raamatun- käännökset yleensä asian ilmaisevat.
Mutta itse asiassa 'viljellä, työstää' ei ole paras käännös tässä kohtaa.
Osuvin käännös olisi 'palvoa, palvella'.
Heprean kielen sana avoda, 'palvoa, palvella', -
tarkoittaa myös 'tehdä työtä, työstää'.
Sanojen yhteydestä huolimatta -
tähän kohtaan sopii kieliopillisesti kuitenkin vain "palvoa, palvella".
Jumala ei asettanut Adamia ja Eevaa Eedeniin puutarhureiksi, -
vaan korkeampaa päämäärää varten: palvomaan ja palvelemaan Jumalaa.
Meidät on luotu palvomaan Herraa, Luojaamme.
Minusta on merkityksellistä, -
että sanoilla "tehdä työtä" ja "palvoa" on sama juuri.
Siihen sisältyy seuraava syvällinen viesti: -
ero työnteon ja palvomisen välillä on siinä, kenelle ne tehdään.
Mitä tarkoitat?
Kun ihminen tekee elämässään kaiken Jumalan kunniaksi, -
myös normaali ansiotyö on silloin jumalanpalvelusta.
Näin siksi, että työllämme on korkeampi päämäärä.
Emme tee työtä vain itseämme varten, -
vaan tuodaksemme kunniaa Jumalan nimelle -
ja ollaksemme siunaukseksi läheisillemme.
Siksi Raamattukin sanoo, että elämämme tulisi olla -
jumalanpalvelusta kaikessa, mitä teemme.
Sitä Paavalikin tarkoittaa, kun hän kehottaa rukoilemaan lakkaamatta.
Kun elämme elämäämme siitä näkökulmasta, -
että haluamme olla yhteydessä Herraan, -
elämämme muodostuu ikään kuin eläväksi rukoukseksi.
Olemme puhuneet aiemmin siitä, miten Jumala loi maailman sanoilla.
Maailma syntyi Jumalan puheesta.
Jumala loi sen jälkeen ihmisen omaksi kuvakseen.
Muinaiselle aramean kielelle käännetyssä 1. Mooseksen kirjassa -
sanotaan, että Jumala puhalsi ihmiseen elämän hengen, -
ja ihmisestä tuli "puhuva olento".
Niinpä kun sanotaan, että ihminen on luotu Jumalan kuvaksi, -
tarkoitetaan myös sitä, että meillä on kyky puhua ja kommunikoida.
Jumala siis synnytti luomakunnan puheellaan -
ja puhalsi meihin elämän hengen, ja nyt meillä on kyky puhua.
Kun palvomme ja rukoilemme Jumalaa, -
annamme samalla kiitoksella takaisin Jumalalle sen hengen, -
jonka Hän puhalsi meihin ja joka teki meidät eläviksi.
Mietitäänpä tätä hetki. Ihminen ei voi elää ilman happea.
Jos ihminen ei pysty hengittämään, hänestä tulee aivokuollut. Hän kuolee.
Se, mitä happi merkitsee kehollemme, on rinnastettavissa -
rukouksen merkitykseen sielullemme: rukous on sielulle happea.
Me siis kommunikoimme Jumalan kanssa siksi, -
että juuri sitä Hän elämältämme toivoo.
Nimenomaan. Ihmisen sielu näivettyy ja kuolee, -
jollei ihminen pääse yhteyteen Luojansa kanssa, -
Herran Jeesuksen, Messiaan kanssa.
Me emme ole fyysisiä olentoja, -
jotka voivat kokea hengellisiä asioita, -
vaan olemme hengellisiä olentoja, jotka voivat kokea fyysisesti.
Merkityksellisin ulottuvuutemme on sielu, henki.
Raamatussa rukouksesta puhutaan -
sekä Heprealaisissa kirjoituksissa että Uudessa testamentissa.
Millaista terminologiaa Raamatussa käytetään -
rukouksesta puhuttaessa?
Heprealainen Raamattu -
käyttää rukouksesta pääasiassa termiä tefila, monikossa tefilot.
Rukouksesta käytetään siis ensisijaisesti sanaa tefila.
Tämän sanan juuri voi merkitä paria asiaa.
Se tarkoittaa ensinnäkin liittymistä.
Sana tefila voi siis merkitä liittymistä, kiinnittymistä.
Tarkoitatko sitä, kun kaksi asiaa liittyvät jotenkin toisiinsa?
Tarkoitan. Sana tefila ilmaisee lisäksi rukouksen tavoitteen: -
rukouksen myötä -
haluan liittyä sydämestäni, sielustani ja hengestäni Herraan.
Haluan elää liittyneenä Häneen. Meidät on luotu yhteyttä varten.
5. Moos. 4:4 sanoo mielenkiintoisesti:-
"Mutta te, jotka riipuitte kiinni Herrassa, teidän Jumalassanne, -
te kaikki olette elossa vielä tänä päivänä."
Mitä tästä opimme?
Sen, että yhteys synnyttää elämää. Riippuminen Herrassa luo elämää, -
aivan kuten aviomiehen kiinnittyminen vaimoonsa ja vaimon mieheensä -
synnyttää elämää.
Elämä syntyy juuri tässä syvän yhteyden kokemuksessa.
Rukouksesta puhutaan siis kokosydämisenä liittymisenä, -
suhteeseen tulemisena ja kommunikaationa Jumalan kanssa.
Aivan niin ― koko sydämestämme, sielustamme ja voimastamme.
Meidät on tarkoitettu suhteeseen Jumalan kanssa -
Messiaan Jeesuksen, Lunastajan kautta.
Se on se perusta, joka antaa elämälle tarkoituksen.
Mikä on tärkein asia, joka tuo elämään merkityksen?
Se on rakkaus. Siksi on tehty niin valtavat määrät -
elokuvia, lauluja, runoja ja televisio-ohjelmia rakkaudesta.
Ihmisten välinen rakkaus on toisinaan haasteellistakin.
Mielestäni ihmisten välinen rakkaus -
on tarkoitettu heijastamaan jumalallista rakkautta.
Rakkaudessa kysymys on yhteydestä, suhteesta ja läheisyydestä.
Kuten emme pysty elämään ilman ihmissuhteita, -
emme myöskään voi elää ilman Jumalaa.
Heprean sana tefila, rukous, liittyy myös toiseen heprean sanaan, -
jonka merkitys on suurin piirtein 'arvioida'.
Tällä tarkoitetaan itsehavainnoinnin kaltaista arviointia.
Rukouksessa käännyn sisäänpäin, tarkastelen elämääni ja kysyn: -
Tuovatko tekemäni asiat ja sanomani sanat minut lähemmäs Jumalaa -
vai loitontavatko ne minua Hänestä?
Tarkoitatko sitä, että toimintatapoja ja ajatuksia -
tarkastellaan myös silloin, kun kukaan ei ole näkemässä? - Nimenomaan.
On helppoa -
harjoittaa uskonnollisia tekoja, rituaaleja ja perinteitä -
ja näyttää siten ulospäin varsin pyhältä, hengelliseltä ja uskovaiselta.
Se kuva, jonka annamme ulospäin, -
ei silti välttämättä lainkaan vastaa sisäistä todellisuuttamme.
Jeshua antoi yhden hyvän keinon arvioida tätä. Hän sanoi: -
"Missä sinun aarteesi on, siellä on myös sinun sydämesi."
Ihmisen sydämestä voi saada käsi- tystä hänen "aarteidensa" perusteella:-
tarkkailemalla, millaiset asiat merkitsevät ihmiselle eniten.
Oman elämänsä ja aarteidensa arvioimiseen -
voi hyödyntää paria käytännön keinoa.
Ensimmäiseksi kannattaa tarkistaa omista tiliotteista, -
mihin kaikkeen rahaa on mennyt.
Se, mihin käytät rahojasi, kertoo paljon siitä, mitä elämässäsi arvostat.
Merkityksellisiä ovat nimenomaan ne asiat, -
joihin olemme valmiita satsaamaan rahallisesti.
Toinen keino tarkastella sydäntään on huomioida, -
millaisten asioiden puolesta rukoilee.
Rukoilenko: "Herra, anna anna anna minulle!"
Vai pyydänkö: "Jumala, haluan yhtey- teesi. Opeta minua tuntemaan sinut."
Kiitämmekö Jumalaa elämän lahjasta; siitä, että saamme herätä joka aamu?
Kiitämmekö perheestä, ystävistä, ruoasta, kodista, työpaikasta...
Pitäisi olla kiitollinen kaikesta tästä.
Voimme siis puntaroida sydäntämme -
havainnoimalla, mitä ja miten rukoilemme.
Pyydänkö Jumalaa auttamaan ja siunaamaan toisia ihmisiä.
Ensimmäinen keino oli siis yhteyden ja suhteen muodostaminen Jumalaan.
Toinen oli se, että havainnoimme itseämme ja toimintaamme... -
- Jumala-suhteemme tilaa.
Rukoilemmeko vain pyytääksemme? Vai ylistääksemme Jumalaa?
Heprealaista Raamattua lukiessa voi huomata, -
että kun ihmiset rukoilivat, he usein aloittivat ylistämällä Jumalaa.
Joskus ihmiset muistuttivat Jumalaa Hänen lupauksistaan.
He eivät suhtautuneet Jumalaan kuin automaattiin, jolta saa mitä tilaa.
Psalmeissa sanotaan: "Käykää hänen portteihinsa kiittäen, -
hänen esikartanoihinsa ylistystä veisaten."
Ajatus kiitoksella ja ylistyksellä aloittamisesta on siis hyvin väkevä.
Miten voidaan pitää huolta siitä, -
ettei rukous muodostuisi vain sanojen toistoksi ja perinteen ylläpidoksi?
Kuinka voisi varmistaa, ettei päädy tällaiseen tilanteeseen?
Raamatussa ja juutalaisessa rukousperinteessä -
on kaksi rukouskäsitystä.
On ensinnäkin keva, joka tarkoittaa vakituista, pysyvää tai muuttumatonta.
Temppeleiden ja papiston aikakau- della käytettiin vakituisia rukouksia.
Tämä näkyy myös Jeesuksen toiminnassa. Kun Jeesusta pyydettiin -
opettamaan rukoilemista, hän opetti Isä meidän -rukouksen.
On siis tiettyjä valmiita rukouksia, joita voimme toistuvasti rukoilla.
Mutta on toki vaara, että tällaiset rukoukset muuttuvat vain hokemiksi.
Jeesus varoitti tästä (Matteus 6:7): -
"Ja kun rukoilette, niin älkää tyhjiä hokeko niinkuin pakanat, -
jotka luulevat, että heitä heidän monisanaisuutensa tähden kuullaan."
Rukouksessa merkityksellisintä eivät niinkään ole siis sanat.
Tärkeintä on rukouksen tarkoitusperä, kavana.
Kavana on hepreankielinen, raamatullinen käsite, -
joka merkitsee "sydämen kääntämistä taivasta kohti".
Se on ikään kuin nuolen osumista kohteeseensa.
- Jonkin kohdistamista jonnekin?
Aivan. Kyse on sydämen suunnasta. Tiedämme, että pitäisi rukoilla, -
mutta monesti saatamme olla väsyneitä tai stressaantuneita.
Monethan meistä rukoilevat esimerkiksi ruokarukouksen.
On helppoa vain sopottaa jotakin ajattelematta sisältöä sen tarkemmin, -
tarkoittamatta sitä, mitä sanoo, ja keskittymättä aidosti rukoukseen.
Siksi on pidettävä huolta siitä, että sanamme todella tulevat sydämestä -
ja että tarkoitamme sitä, mitä sanomme.
"Sydämen kyllyydestä suu puhuu."
Aamen.
On siis varjeltava sydäntään ja huolehdittava siitä, -
ettei rukous muutu tyhjäksi hokemaksi.
Onko jokin toinenkin asia, joka auttaa keskittymään rukoukseen?
On eräs tärkeä näkökohta.
Mainitsin äsken, että rukouksesta käy- tetään arviointia tarkoittavaa sanaa.
Paavali puhuu jokaisen ajatuksen "vangitsemisesta".
Monesti kun rukoilemme...
Paavali sanoo, että "rukoilkaa lakkaamatta".
Mielestäni tämä tarkoittaa osittain sitä, -
että kun yritämme päästä yhteyteen Jumalan kanssa -
rukoilemalla tai Raamattua lukemalla, -
mieleen nousee usein kaikenlaisia kielteisiä ajatuksia.
Ihmiset ovat saattaneet sanoa meistä jotakin ikävää.
Tai ajattelemme itse itsestämme kielteisesti.
Tällaiset ajatukset on sananmukaisesti vangittava.
On vangittava kaikki valheelliset ajatukset ja sanottava, -
että Jumala ei milloinkaan ajattelisi minusta näin.
Tällaiset ajatukset on käännettävä ylösalaisin.
Jos esimerkiksi pidän itseäni tyhmänä ja arvottomana, -
tulee käsittää, että kysymys on valheista.
Nämä ajatukset eivät ole Jumalasta. Ne ovat vihollisen ääntä.
Rukous auttaa meitä erottamaan -
Jumalan äänen, lupaukset ja totuuden niistä kielteisistä valheista, -
joita meistä on sanottu tai joita olemme itse itsestämme sanoneet.
Usein nämä valheet ovat lähtöisin paholaisesta.
Paholainen on valehtelija, joka haluaa murtaa meidät ja tuhota elämämme.
Paholainen varastaa, tappaa ja tuhoaa.
Meidän on opittava puhumaan päinvastaisia asioita.
Kysyisin vielä kahta asiaa. Kun olin käymässä Jerusalemissa, -
näin juutalaisten seisovan ja rukoilevan huojuen muurin edessä.
He olivat pukeutuneet jonkinlaiseen huiviin tai viittaan.
Kertoisitko meille tästä asiasta ja sen merkityksestä?
Kyllä, mutta mainitsen ensin vielä jotakin siitä, -
mikä voi auttaa rukouselämäämme. Yksi apukeino on ääneen rukoilu.
Ääneen rukoileminen auttaa pitämään häiritseviä ajatuksia pois mielestä.
Toinen asia: käytä raamatunkohtia, esimerkiksi psalmeja, rukouksina.
Lue eri raamatunkohtia ikään kuin ne olisivat rukouksia.
Tai kirjoita itse omia rukouksia. Kirjoita ajatuksiasi.
On muitakin keinoja luoda sellainen tila, -
jossa rukoukseen voi todella keskittyä. Olet ehkä huomannut, -
että rukoillessaan Länsimuurilla Jerusalemissa -
juutalaiset usein huojuttavat itseään. Daavid mainitsee psalmeissa, -
miten kaikki hänen luunsakin ylistävät Jumalaa.
Silloin kun on hankala istua aloillaan,-
voi aivan hyvin käyttää kroppaansa, kävellä, laulaa.
Tärkeintä on se, että on sydämellään mukana -
ja että sydän on suunnattu Jumalan puoleen.
Voimme avata sydäntämme ja rukoilla Jumalaa monin eri tavoin, -
vaikka maalaamalla.
Olennainen osa juutalaista aamurukousta -
on rukousviitta eli tallit, jota juutalaiset miehet käyttävät.
Ennen rukousviitan päälle pukemista on tapana lukea siunaus.
Laitan tämän nyt päälleni.
Yleensä tallit pitäisi pukea seisten, mutta teen sen nyt istualtaan.
Rukousviitta juontaa juurensa -
Neljännen Mooseksen kirjan lukuun 15 ja jakeeseen 37.
Jumala käskee siinä israelilaisia, että heidän on sukupolvesta sukupolveen -
tehtävä itsellensä tupsut (tzitzit) -
viittojensa kulmiin (knafot).
Tämä perinne saattaa vaikuttaa merkilliseltä. Mitkä sen juuret ovat?
Se kytkeytyy Raamatun kertomukseen vakoojien synnistä.
Vakoojat lähetettiin tarkkailemaan Luvattua maata.
Nähtyään siellä jättiläisiä he joutuivat pelon valtaan -
eivätkä uskoneet olevansa tarpeeksi vahvoja saadakseen maan haltuunsa.
Silmiensä vuoksi he menettivät rohkeutensa ja uskonsa.
Jumala antoi meille nämä tupsut rohkaisuksi: kun näemme tupsut, -
muistamme Jumalan lupaukset sekä Hänen suuruutensa ja myös sen, -
että meidän on oltava Jumalalle uskollisia.
Siten silmämme eivät eksytä meitä -
tai saa meitä himoitsemaan näkemäämme.
Valtavan hieno ajatus.
- Usko ja näkeminen liittyvät toisiinsa. "Usko on luja luottamus siihen, -
mitä toivotaan, ojentautuminen sen mukaan, mikä ei näy."
Hengellinen näkökyky on uskon perusta.
Uskossa nähdään sielun silmin asioita, joita ei ole, ikään kuin ne olisivat.
Kuuluivatko nämä asiat myös Jeesuksen elämään?
Ilman muuta kuuluivat.
Jeesuksen aikakaudella -
miehet käyttivät juuri tällaisia tupsullisia viittoja.
Viitassa oli neljä kulmaa -
ja niiden päissä tupsut, tzitzit.
Tupsut edustavat mm. Jumalan lupauksia ja käskyjä -
sekä Hänen kuninkuuttaan. Myös sitä, että on oltava uskollinen Herralle.
Matteus 9:20 mainitsee seuraavasta tapauksesta: -
"Ja katso, nainen, joka oli sairastanut verenjuoksua kaksitoista vuotta, -
tuli takaapäin ja kosketti hänen vaippansa tupsua, tzitzit.
Jeesuksella oli siis juuri tällainen viitta, tallit, yllään. - Kyllä.
Nainen sanoi itsekseen: -
"Jos vain saan koskettaa hänen vaippaansa, niin minä tulen terveeksi."
Hän kosketti tämänkaltaista tupsua Jeesuksen viitasta -
ja parani sairaudestaan.
Hämmästyttävää, uskomatonta.
Ihmiset eivät useinkaan tiedä, -
että nainen kosketti nimenomaan tällaista tupsua.
Tämä verenvuotoa sairastanut nainen oli epäpuhdas.
Se merkitsi sitä, että yksikään mies tai perheenjäsen -
ei ollut koskettanut häntä kahteentoista vuoteen. Hän oli hylkiö.
Hän oli epätoivossaan niin uskalias, -
että rohkeni koskettaa Jeesuksen viitan kulmaa. Ja hän parani.
Kyse on myös erään messiaanisen profetian toteutumisesta.
Malakian kirjassa (4:2) sanotaan: -
"... on koittava vanhurskauden aurinko -
ja parantuminen sen siipien alla..."
Siipi on hepreaksi kanaf.
Samaa termiä käytetään myös sanalle 'kulma', -
kuten puhuttaessa tupsuista, jotka laitetaan viitan kulmiin.
Nainen siis kosketti Jeesuksen viitan "siipiä". Ja mitä tapahtui?
Jumalan voima vaikutti naisessa ja tämä koki ihmeparantumisen.
Ylistys Jumalalle siitä.
Onko myös nykyaikana mahdollista kokea Jeesuksen parantavaa voimaa?
Vai oliko se vain Jeesuksen aikalaisia koskeva asia?
Hyvä uutinen on tämä: -
Jeesuksen ei tarvitse olla fyysisesti läsnä keskuudessamme.
Eikä meidän tarvitse kirjaimellisesti koskettaa Jeesuksen viitan kulmia.
Jeesuksen viitan tupsua koskettanut nainen osoitti teollaan uskonsa.
Huutamalla Jeshuan puoleen -
mekin voimme tarttua häneen juuri nyt.
Ei ole väliä, missä olemme.
Jos vain tartumme häneen juuri nyt uskossa, voimme parantua.
Voin kertoa todistuksena eräästä hämmästyttävästä tapauksesta.
Eräs nainen tuli hiljattain keskustelemaan kanssani.
Hän kertoi sairastavansa -
samanlaista verenvuototautia kuin Raamatussa mainittu nainen.
Välillä hän pyörtyili menetettyään verta niin runsaasti.
Rukoilimme hänen puolestaan.
Hän koki Jumalan sanovan, että hän paranisi.
Ja sen koommin hän ei ole kärsinyt verenvuototaudin oireista.
Eikä tässä vielä kaikki.
Hänellä oli lisäksi vatsaongelmista johtuva vakava syömishäiriö.
Hän ei kyennyt syömään juuri mitään, -
koska ruoka sai hänet voimaan pahoin.
Kun Herra paransi hänet, -
hän pystyi syömään sen jälkeen kaikentyyppistä ruokaa.
Hän ei enää sairastunut ja joutunut sairaalaan syötyään jotakin.
Jumala paransi lisäksi naisen selkäkivut ja kroonisen väsymyksen.
Hänen koko elämänsä muuttui täysin.
Tätä on Jumalan voima ja Hänen armonsa meitä kohtaan.
Voitko rukoilla lopuksi kaikkien rukousta tarvitsevien puolesta?
Ystävät, haluan rohkaista teitä: -
tarttukaa uskossa Messiaaseen.
Isä, Abba, pyydämme Poikasi nimessä perinpohjaista paranemista, -
niin fyysistä, hengellistä kuin emotionaalista, jokaiselle katsojalle.
Niille, jotka tarvitsevat ihmettä, pyydämme, -
että asiat, jotka eivät nyt näy, muuttuvat näkyviksi.
Julistamme teille kaikille paranemista ja eheytymistä -
sekä Jumalan kokonaisvaltaista kosketusta elämäänne.
Kääntykää uskossa Jeshuaan Herran puoleen, ja te pelastutte.
Hän kuoli ja nousi ylös kuolleista puolestanne.
Ottakaa uskossa vastaan Herran siunaus elämäänne. Aamen, shalom.
Rukoile Herraa Jeesusta, ja hän kos- kettaa sinua ja on kanssasi kaikkialla.
Tapaamme taas ensi kerralla.
Rabbi Jason, monet kiitokset mukanaolostasi.
Suomennos: Sirpa Bågman