Miisu Piiparin runo "Lepäävä morsian"
Syvältä sydämestä kupliva ilo täytti maan -
ja sai sen vuotamaan rauhaa ja levollisuutta.
Minä morsiamena uusi luomus ihmettelin kaikkea ympärilläni.
Kipuni, itkuni ja levosta käsin nouseva kätketty suruni tulivat esille.
Minä annan kaikkeni sinulle Jeesus.
Minä annan itkuista syvimmät, peloista pahimmat.
Kaiken alla Jumalan rauha, joka on jo voittanut tämän kaiken.
Kekseliäästi sinä huomasit, etten pystynyt itseäni kohtaamaan -
sellaisena kuin olin.
Annoit minulle kauniimman kuvan ja näytit, miten se pysyy sellaisena.
Pelotta lähestyit pahimpia haavojani -
ja katsoit niitä kuin suurinta ja kauneinta helmeä.
Mitä sinä voit nähdä minussa?
Minä en ole mitään muuta kuin ryysyissä raahustava ruho.
Onko Jeesus sokea tai ei vain halua ymmärtää?
Minua ei voi rakastaa.
Nariseva sieluni lauloi lauluaan, eikä huolinut rakkaudesta.
Käpertyneenä omaan tuskaansa.
Lähettäen kivun kirkaisuja ja levotonta värinää ympäristöön.
Se ei sinua kiinnostanut.
Sinä päätit rakastaa, ymmärsin tai en.
Päättäväisyydellä sinä mursit ympärilleni rakentamat muurini, -
tuskan, kivun ja itsesäälin.
Minä sain levätä minuna.
Olemalla rakastettu olematta rakastettava.
Aloin loistamaan ja hehkumaan ja ihailin työtäsi minussa.
Minusta tuli rakkaudessa lepäävä morsian.
Miisu Piiparin runo "Olet ihana"
Hän ihmettelee ja oivaltaa, katselee kaikkea kaunista.
Vain yksi puuttuu, hän ajattelee; -
minun henkeni ja Jumalan henki yhdessä.
Kuinka se on mahdollista?
Sinä tuijotat omakuvaa, peiliä, joka vääristää.
Katselet kaikilta kulmilta ja vihdoin huomaat, -
kuinka lähellä minä olin ja kunka kauan.
Sinun sielusi värisi sormieni alla, painautui kuopalle ja nousi taas, -
Tunsit tutun tuskan mutta vain vähän aikaa ja taas muistit minut.
Minut, joka kuiskasin kaikkiin sielusi sopukoihin elämän, -
vapautin ruusunpunaisen tanssin, toin ilon, -
viehkeän vihannan kasvun.
Katselin kaunista kukkaani.
Ajattelin rakkauttani sinua kohtaa ja ajattelin, onko mitään parempaa?
Onko mitään ihanampaa, kuin minun rakkaani, -
joka kukoista Jumalan rakkaudesta ja rauhan huoneessa.
Olet ihana!
Miisu Piiparin runo "Taistelija"
Häpeä varjosti elämääni kunnes tukeuduin Sinuun.
Silloin sain valon silmiini ja juoksin hyvän juoksun.
Kuitenkin jaloissa painaa, kipuja monen sydämen;
kannoin äitini, isäni, veljeni, lapseni ja myös itseni.
Juutuin juoksussani kiinni painoihin, itkin paikoillani hiljaa ja ihmettelin:
miten tässä näin kävi?
"Jaksa vielä pieni matka ja luota minuun" ja minä raahustin.
Kipein jaloin ja turvonnein nilkoin, raapien kynsilläni loppumatkan.
Uskalsin ottaa askeleen, sen hurjimman kaikista - luovutin.
Luovutin itseni sinulle; oletko Jumala ollenkaan vai vaan harhakuvani.
Minä laitoin sinut sänkyyn makaamaan, -
etsimään itseäsi ja lepäämään.
Siellä sielusi kanssa lähekkäin, olimme kiinni toisissamme.
Kuin tarrapaperi toisessa ja vielä enemmän.
Minä upotin sinuun rakkautta, kauan kaipaamaasi ja pelkäämääsi, -
haluttua mutta niin pelottavaa.
Siinä siunasin sinua ja sinä muutuit.
Otit vastaan elämän, toisen kuin ajattelit.
En olekaan enää voimaton rassukka vaan taistelujoukon johtaja.
Miten se tapahtui, miten mahdollista edes?
Kysymykset jätän taivaaseen. Taivaassa ehdin kuunnella.
Nyt vain juoksen kädessä Jeesuksen ja taistelen jalon taistelun.
Tekstitys: A. Eskola