BIBELN BERIKAR - Matti Vuolanne
Det är aldrig lätt när en nära anhörig blir sjuk.
Det är en situation som smärtar på djupet.
Ofta är allvarliga sjukdomar förenade med -
döden, dess olika stadier och begränsningar.
Min älskade fru, Maria -
fick beskedet från läkaren på Björneborgs sjukhus -
att hon bara hade två veckor kvar att leva.
Vi visste att hon hade varit sjuk en längre tid -
i en viss typ av -
sjukdom som liknade levercancer.
Läkaren i Björneborg kallade Maria för "Guds vandrande mirakel" -
eftersom hon borde ha dött redan långt tidigare.
En sjuksköterska på sjukhuset frågade en gång: -
"När var det nu som Maria dog?"
Jag sade: "Så vitt jag vet så är hon fortfarande vid liv hemma."
Sköterskan bad om ursäkt.
Hon var tyst men sade sedan: "Det måste vara Guds under."
Sjukdomen var så verklig att -
man kunde inte förneka det, ens för våra anhöriga.
När vi fick veta att hon har bara två veckor kvar att leva, -
enligt en mänsklig uppskattning, -
ville Maria följa med mig till Jakutien, -
en resa på ca 10 000 km, -
där vi hade varit tillsammans flera gånger, på vår resa till Sibirien.
Så vi åkte till Jakutien, fastän hon hade fått -
en blodpropp i benet utöver sin cancersjukdom.
Det var Guds under att hon klarade av, -
med sitt onda ben och den svåra sjukdomen i kroppen, -
den långa resan till Mordviniens huvudstad, Saransk.
Där bodde vi hos systrarna Ovarova, Alexandra och Svetlana.
Först hade jag tänkt åka själv -
och börja denna runda -
från Sibiriens huvudstad, Novosibirsk, men -
Maria hade fått på hjärtat, som jag berättade -
tidigare, den översvämmade staden Lensk.
Vi åkte för att hjälpa människorna i den förstörda staden -
genom att leverera läkemedel och sjukvårdsartiklar dit.
När vi då hemma hos systrarna, -
vår tolk Oskari, Maria och jag, böjde vi oss i bön -
uppenbarade den Helige Ande för oss att innan vi -
åker till Lensk ska vi predika i fängelset, -
tolken Oskari och jag själv.
Så vi susade i väg med bussen -
till Jakutien, till huvudstaden Jakutsk -
och hamnade där utanför fängelset.
Men under tiden vi hade varit i Finland hade det -
kommit en ny förordning från Moskva att -
utan tillstånd från fängelseledningen i Moskva -
fick utlänningar inte vistas i fängelset.
Någon sade: "Skaffa tillstånd från Moskva så kan ni komma in."
"Utan tillstånd är det tyvärr omöjligt."
Vi kunde inte åka till Moskva, det hade varit -
omöjligt eftersom avstånden är så långa -
men vi tog en omväg till en enorm byggnad, där jag visste, -
att Jakutiens högsta fängelseledning hade sitt kontor.
Det var omöjligt att komma till tals med fängelsemyndigheten.
Vi föstes ut, de hade bråttom.
Inte hade de tid att lösa -
något betydelselöst finskt ärende.
När vi nu hade travat fram och tillbaka -
mellan fängelseporten och fängelseledningens kontor -
var det ändå ingen som ville lyssna på oss.
Då beslutade jag, fastän Gud hade sagt att -
först till fängelset och sedan till Lensk, -
så beslutade jag att vi skulle köpa flygbiljetter till Lensk.
Vi skaffade biljetter till nästa dag -
och lastade alla mediciner och sjukvårdsartiklar -
som vi hade fått med hjälp av -
borgmästaren i staden Jakutsk.
Självklart fick vi själva bekosta detta, men han hjälpte oss.
På hans arbetsplats -
på väggen i väntrummet fanns en underbar tavla -
som föreställer Jesus uppstånden från döden, -
vakterna flyr och kvinnorna kommer till graven.
Han hade fått tavlan av ledningen i Moskva till någon högtid.
Det är en speciell tavla.
Med hjälp av honom fick vi så mycket varor att vi -
hyrde en lastbil och körde till flygplatsen -
så att vi kunde lasta varorna i planet till Lensk.
När vi kom till terminalens ingång, -
massor av människor hade redan passerat in, -
möttes vi av flygplatschefen vid dörren som sade: "Ledsen -
men ni kan inte åka med detta plan, det är fullt."
Då blev jag, Matti, arg.
Jag nästan hötte med näven och frågade: "Varför säljer ni -
våra platser till andra fast vi har biljetter?"
Flygplatschefen svarade ödmjukt: "Sant, ni har biljetter -
men ni måste tyvärr vänta på nästa flyg till Lensk."
Jag undrade: "Vem har fått våra platser och varför?"
Fortfarande med ödmjuk ton i rösten sade flygplatschefen: -
"Från EU kom en grupp på 12 personer för att besöka Lensk -
så vi tvingades att låta dem åka före er i detta plan -
då de var EU-representanter."
Om EU varit där hade jag kanske dängt till den, så arg var jag.
Men flygplatschefen tröstade oss och sa: -
"Ni kommer med på nästa plan.
Ni kan lämna bagaget här så länge. Det kostar inget.
Vår buss kör er hem."
"Går nästa flyg i morgon?" "Nej, om tre dagar", fick jag till svar.
När vi sedan kom hem till systrarna Ovarova, -
vars mamma var finsk och pappa var kalmuck, -
och Maria som låg dödsjuk i sängen så -
berättade vi att Gud hade hindrat oss att flyga till Lensk-
genom EU-representanterna och att nästa flyg gick först om tre dagar.
Då började min älskade fru Maria jubla.
Fastän hon var dödssjuk flög hon nästan i taket och -
sade: "Matti och Oskari, nu kommer ni in i fängelset."
Gud hade sagt att först till fängelset.
Jag kunde inte säga till en dödssjuk person att det var omöjligt!
Vi hade redan konstaterat detta, om vi inte gick genom Moskva.
Jag sade till Oskari: "Klä på dig så går vi."
Första gången på fängelsedirektörens kontor -
blev jag bekant med Bator Pudajev, en kort snedögd man -
som vänligt kallade oss till sitt arbetsrum.
Vi berättade för honom om Reijo (Klinu) Loikkanen, -
om Erkinkorpi och många andra finländska livstidsfångar -
som Jesus har frälst och helat så att -
de nu arbetar för att utbreda Guds rike.
Bator Pudajev, denna fantastiska man -
lyssnade först på oss och sade sedan: -
"Kom hit i morgon kl. 9.00. Jag för er till fängelset."
Nästa dag kl.9.00 körde han oss med sin bil -
till fängelset, som syns på bilden.
När vi var där så stod jag och beundrade en fin tavla -
på väggen som någon fånge hade målat.
Bator frågade, efter gudstjänsten till fångarna, -
"Tycker du om tavlan?" Jag sade att den var vacker.
Han tog ned den och sade: "En gåva till dig."
Jag har den hemma än.
Sedan återvände vi till staden och -
han skrev ett utlåtande till oss om att alla fångar i Lensks -
ungdomsfängelse skulle samlas så att de kunde få höra om Jesus.
Jag frågade Bator när och hur han hade blivit frälst.
Denna ödmjuka man, som verkade på Jakutiens -
enorma område både som fängelsedirektör -
och läkare inom psykiatri, sade till mig: -
" Jag är inte kristen."
"Jag är burjat och buddhist, -
men jag ser något hos er som jag inte sett tidigare."
"Ni har en glädje i ögonen och i hela ansiktet."
"Vi önskar få samma glädje till fångarna och fångvaktarna."
"Även jag vill ha denne Jesus."
Efter det har vi flera gånger läst Bibeln och bett tillsammans.
Jag tänkte ta honom med till Finland men fick förhinder.
Men Gud såg till att detta blev början på -
en tid som var fylld av stora välsignelser -
då Gud genom den Helige Ande ordnade allt rätt i -
Faderns, Sonens och den Helige Andes namn.
Och Han gör det idag även för dig och dina nära, -
genom sjukdomar, trots sjukdomar, därför att Han älskar dig.
Som Han älskade Maria och mig. Maria är redan i himlen. Amen.
Översättning: Helena Yeshuel