Tervetuloa seuraamaan Rikotusta eheäksi -ohjelmaa!
Aiheena on anteeksiantaminen, josta keskustelemme -
terapeutti, pastori ja kirjailija Seppo Jokisen kanssa.
Tervetuloa, Seppo! - Kiitos. - Elämässä tulee tilanteita, -
joissa kokee vääryyttä ja loukkaantuu - isoja ja pieniä tapahtumia.
Niiden käsittelemisessä anteeksiantamisella on tärkeä rooli.
Kun tulee kohdelluksi väärin, niin mitä tunteita se herättää?
Ensimmäiseksi yleensä tulee ns. puolustava viha -
eli aika nopea reaktio: Tuo ei ole oikein. Minulle ei saa tehdä näin.
Tosin se riippuu siitä, miten vakava loukkaus on.
Jos joku minua tönäisee hississä tai linja-autossa ja sanoo 'oho', -
kuten meillä sanotaan, niin pystyn sen kyllä saman tien -
antamaan anteeksi. Ainakaan minulla se ei aiheuta jälkimietteitä.
Jos on oikein vakava rikkomus, -
niin saattaa joillakin mennä vuosia, -
ennen kuin pystyvät antamaan anteeksi, jos ovat rehellisiä.
Siinä joudutaan paljon prosessoi- maan, käsittelemään omia tunteita.
Eihän sen toisen tunteita voi käsitellä mutta omia.
Se on usein pitkä prosessi.
Tunteissa varmaan voi nousta vihan lisäksi katkeruutta ja kaunaa, -
ehkä itseinhoa, syyllisyyttä riippuen tosiaan siitä tilanteesta.
Tunteet ovat oikeutettuja. Tärkeintä on, että ne käsitellään.
Meitä jo lapsesta pitäen opetetaan pyytämään anteeksi, -
jos on toiminut väärin. Vaikka se ei aina helppoa olekaan, -
niin anteeksiantaminenkaan ei aina ole helppoa.
Miksi anteeksipyytäminen/-antaminen on meille niin vaikeaa?
Anteeksiantaminen on mielestäni vaikeampaa.
Joillekin on tietysti anteeksi- pyytäminenkin.
Jos on narsistinen persoona tai aika pitkälle sitä, -
niin he eivät koe koskaan tekevänsä väärin.
Heillä ei siis ole tarvetta anteeksipyyntöön.
Raamattu ei tietääkseni puhu anteeksipyytämisestä yhtään mitään.
Se puhuu vain anteeksiantamisesta.
Anteeksipyytämisellä helpotan sinua, -
jos olen sinua vastaan rikkonut. Sillä tunnustan syyllisyyteni -
eli olen tehnyt väärin. Silloin anteeksianto on helpompaa, -
kun toinen tunnustaa väärintekonsa ja pyytää anteeksi.
Kaikille se ei ole silti helppoa -
ja kaikille ei ole myöskään helppoa antaa anteeksi.
Jos ei tekijä pyydä, vaan päinvastoin uhkailee -
ja saa uhrinsa lupaamaan, ettei puhu kenellekään -
ja kantamaan sitä hirveää tuskaa sisällään ehkä kymmeniä vuosia, -
niin se on melkoinen taakka. Ajattelen nyt lähinnä -
seksuaalisesti hyväksikäytettyjä lapsia, joita minulla on ollut -
vaikka kuinka paljon 30-40 vuoden aikana.
Se on yksi suurimmista taakoista, mitä ihmisellä voi olla.
Ja varsinkin, jos kyseessä on lähiomainen eli on kyse insestistä.
Silloin on todella, koska se ihminen/ne ihmiset, -
joiden pitäisi olla lapsen suurim- pina/läheisimpinä turvatekijöinä, -
rikkovat lapsen käsityksen turvallisuudesta.
He tuottavat hänelle tämän teon, -
joka aiheuttaa suunnattoman häpeän ja suunnattoman vihan.
Joissakin tapauksissa lapsi kokee myös orgasmin -
eli seksuaalisen mielihyvän ja hirvittävän ristiriidan: -
miksi hän tuntee hyvää tästä, mitä nyt tapahtuu?
Näitä prosesseja joudutaan joskus käsittelemään pitkään.
Aina ei uskalla aluksi edes ehdottaa anteeksiantamista, -
vaan pitää kuunnella ja ottaa vastaan sitä tunnetta.
Sitten tutkailla, koska on sopivaa ehdottaa joskus anteeksiantamista.
Anteeksiantaminen voi olla pidempi prosessi.
No, näissä tapauksissa se on yleensä pitkä prosessi.
Jos on uskovainen kristitty, -
niin hän voi päättää antaa anteeksi.
Uskon, että taivas ottaa sen vastaan heti.
Kun päätän antaa anteeksi, ei taivas tunneprosesseja seuraile, -
kun ihminen on tehnyt päätöksen, vaikka veisi vielä 3-4 vuotta, -
ennen kuin saa tunne-elämän tasapainoon.
Ns. normaali tavallinen ihminen ei tätä päätöstä tee.
Hänen pitää prosessoida tunteet valmiiksi niin, -
että hän voi sen päätöksen tehdä ja on valmis siihen.
Aivan. Anteeksiantamista tarjotaan moneen tilanteeseen -
vähän kuin lääkkeeksi kaikkeen. Joskus tuntuu, -
että se jopa menettää tehonsa. Onko anteeksiantaminen yliarvostettua?
Onko sillä mitään väliä, antaako anteeksi vai ei?
Minusta se ei ole yliarvostettua.
Sillä on väliä, antaako anteeksi vai ei.
Enemmänkin sillä on väliä sille anteeksiantajalle -
kuin anteeksisaajalle, joka ei ehkä ajattele asiaa enää ollenkaan.
Silti loukatun mieli kiemurtelee tuskissa vuodesta toiseen.
Hän miettii kostoa ja tappamista ja milloin mitäkin, -
miten hän kuittaisi sen, mitä on tapahtunut.
Pystyy käsittelemään negatiivisia tunteita -
ja pääsee vähitellen rauhaan, sovintoon, ehkä toivoon -
ja pääsee parempaan jatkoon oman itsensä kohdalla.
Joo. Siinä on nimenomaan kyse tunteitten purkamisesta.
Kun kantaa tunnetaakkansa yksin, -
se on äärimmäisen raskasta. Kun jakaa tunnetaakan, -
vaikka yhdelle ihmiselle, niin se on jo helpompaa.
Usein on helpotus jakaa tunnetaakka myös pienessä ryhmässä, -
jossa on samantapaisen kokemuksen käyneitä ihmisiä.
Siellä on se ymmärrys tähän tilanteeseen suunnattoman vahva.
Ja kyky asettua toisen kannalle ja ymmärtää, miltä hänestä tuntuu.
Silloin taakan jakaminen onnistuu aika hyvin.
Vertaistuella on jälleen voimansa. - Joo. Sillä on aina.
Mielestäni tässä on kyse kyllä hyvin vahvoista tunteista.
Ensimmäinen tunne yleensä on viha. Sitten on pettymys.
Sitten on kostonhalu. Nämä tunteet tulevat.
Jos ei vihaa käsitellä, niin se muuttuu katkeruudeksi.
Katkeruus on sitten jo vaikeasti käsiteltävissä.
En tiedä terapiamenetelmää, millä katkeruuden voisi käsitellä pois, -
koska se on valittu asenne.
Vain Jumala voi poistaa katkeruuden.
Olen kyllä omissa terapioissani -
aina sanonut katkeruuden huomattuani: -
"Haluaisitko luopua tuosta katkeruudesta?"
Jos hän haluaa - minulla on aina ollut tämä paita päällä -
30-40 vuotta työssäni - niin sitten sanon muuttuvani papiksi.
"Nyt rukoilemme, että Jumala poistaa katkeruuden -
ja antaa siitä vapauden." Joillekin se on tapahtunut ihan kerralla.
Älkää antako katkeruuden juuren pesiytyä sydämeen, sanoo Raamattu.
Tässähän käsitellään nimenomaan niitä juuria.
Sitä, mistä katkeruus on saanut alkunsa. Mikä on se juurisyy?
Usein kestää jonkin aikaa, ennen kuin ihminen uskaltaa edes kertoa -
juurisyyn eli mikä tilanne on ajanut loukkaustilanteeseen.
Ei se aina ole seksuaalista hyväksikäyttöä.
Voi olla raiskaus aikuisena. Voi olla väkivalta.
Toistuva väkivalta.
Silloin minulla on kyllä aina ehdotus.
Vain yksi väkivaltakohtaus esim. avioliitossa saa olla, ei enempää.
Sitten pitää jotain tehdä.
Ennen kuin puoliso uskaltaa tunnustaa...
Varsinkin miehille on vaikeaa heihin kohdistunut perheväkivalta.
Naisille se on helpompaa. Naista ymmärretään heti.
Miehelle sanotaan: "Mikset puolustautunut, vetänyt takaisin?"
Kaikki miehet eivät vedä takaisin, vaikka vaimo käyttäisi väkivaltaa.
Tämä on sitten se ongelma.
Puhuttiin jo anteeksi- antamattomuuden vaikutuksesta.
Voiko anteeksipyyntöä vaatia?
Totta kai voi vaatia, mutta Raamattu ei tähänkään meitä kehota.
Raamattua ei voi ajatella käytännön elämän oppikirjana kaikkeen.
Silti siellä anteeksiantamisesta puhutaan erittäin paljon.
Jeesukselta kysyttiin, pitäisikö ihan 7 krt/pv antaa anteeksi.
Varmaan muistat, mitä Hän sanoi. Ei 7, vaan 70 x 7.
Juutalaisessa käsityksessä se tarkoitti loputonta, -
jatkuvaa anteeksiantoa.
Se on mielestäni meille ohjeena. - Kyllä.
Täytyy olla jatkuvasti valmis käymään läpi omia virheitä -
ja toisten virheitä ja osoittamaan armoa/anteeksiantamusta.
Nimenomaan. Jos toinen pyytää anteeksi, -
niin hänhän on jo myöntänyt syyllisyytensä, kuten sanoin.
Siinä on tultu vastaan jo tunnetasolla, -
niin minun on hiukan helpompi sitten... No... enpä nyt tiedä, -
mutta saatan nyt antaa. Siinä nautitaan pitkityksestä joskus.
On kuitenkin tärkeää ajatella, että Jeesus oli ihan tosissaan, -
kun Hän sanoi, että jatkuva anteeksianto.
Se ei ole helppoa, ei ainakaan minulle enkä usko, että kenellekään.
Pitkä parisuhde, avioliitto, tai ihmissuhde -
lapsen/aikuisen, sisarusten välillä antaa meille kasvumahdollisuutta, -
jos noudatamme ja yritämme. Minulle opettivat lapsena -
isä (oikeasti isäpuoli) ja äiti joka ilta -
tunnustamaan Jumalalle synnit ja pyytämään heiltä anteeksi -
ja antamaan anteeksi. Aika nopeasti omaksuin kaavan 3-4-vuotiaana.
Kun menin nukkumaan, niin huusin kovalla äänellä: -
"Synnit anteeks' annettu ja saatu!" - Kyllä. - Se kuittasi sen päivän.
Siitä jäi semmoinen tapa, että nykyäänkin vielä tunnustan -
syntini joka päivä, myös ne, joita en edes huomaa tehneeni.
Pyydän antamaan anteeksi nekin. En edes tiedä niitä.
Miten tärkeää lapselle on nähdä vanhempien malli -
anteeksipyytämisestä ja -antamisesta, saati se, -
että vanhempi pyytää häneltä anteeksi?
Se on tärkeää. Minä en kyllä muista, -
että minulta olisi isä pyytänyt ikinä anteeksi.
En muista äidinkään varmuudella pyytäneen, -
mutta äiti oli kyllä herkempi meillä tässä suhteessa.
Minua kyllä opetettiin. Piti pyytää anteeksi silloinkin, -
kun ei ollut tehnyt mitään. Se myös loukkasi aika lailla.
Lapsen oikeudentunto on aika tarkka.
Hän tietää, jos on tehnyt väärin. Silloin vanhanaikainen rangaistus, -
pieni vitsannipistys tai tukistus ei tuntunut pahalta -
eikä mielestäni tuota katkeruutta.
Jos se taas tehdään oikeudettomasti, niin se on paha paikka -
eli on epäoikeudenmukainen rangaistus.
Jos vielä vaaditaan anteeksipyyntöä niin loukataan lapsen käsitystä -
oikeasta/väärästä, hyvästä/pahasta perusteellisesti.
Mutta tästä esimerkistä.
Isä ja äiti tulivat ns. uskoon, kun olin 3-vuotias.
Muistan sen päivänkin vielä, kun muutos alkoi näkyä.
He sitten tekivät niin, että kaikki annetaan anteeksi puolin ja toisin.
Ei käsitelty mitään sota-aikaisia juttuja ja mm. sitä, kuka isäni on.
Isä sanoi viimeisinä elinkuukausinaan, -
että hän ei omien laskujensa mukaan voi olla isäni, -
mutta hän ei tiennyt varmaksi. Äiti ei koskaan myöntänyt.
Kun niille tuli riita, niin aina näistä asioista riideltiin.
Tämä opetti minulle sen, että könttäanteeksiantaminen, -
missä ei käsitellä asioita eikä tunteita näinkin syvissä asioissa -
kuin raskaus ja lapsen isä, ei mene näin.
Ei se vaan mene näin. Kun tulee riitaa, -
niin sitä nostetaan aina vuodesta ja vuosikymmenestä toiseen.
Opin sen, että jos annetaan anteeksi, pitää asiat käsitellä -
ja tunteet purkaa ja Jumalan edessä sopia se sovinto.
Mutta toinen hyvä opetus anteeksi- antamuksesta ja Jumalasta oli, -
että isäpuoli tuli töistä kotiin syömään, kuten tapa oli.
Kun hän oli syönyt ja huilannut hetken sängyssä, -
hän meni asunnon oven viereen tuolin eteen polvilleen -
ja rukoili perheensä ja loppu- työpäivän puolesta - joka päivä.
Hän antoi kyllä tavattoman vahvan, positiivisen ja hyvän mallin -
isyydestä ja rukouksesta ja perheenisän roolista tässä mielessä.
Kyllä. No, puhutaan sitten itselle anteeksiantamisesta.
Joskus se tuntuu olevan kaikkein vaikeinta.
Suomalaisille ainakin tuntuu olevan.
Toiselle anteeksiantaminen vaikuttaa jonkin verran helpommalta, -
mutta itse itsemme tuomitsemme vankilaan -
ja olemme itse omia vanginvartijoitamme eikä armoa tipu.
Oletan, että siihen liittyy heikko itsetunto.
En ole sen arvoinen, että edes itse antaisin itselleni anteeksi.
Tähän lääke on se, että rukoillaan, -
että Jumala palauttaa ihmisarvon, jonka Hän on jokaiselle antanut.
Kun Hän on ihmisen aloittanut kohdussa, niin Hän antaa arvon.
Tämä ihmisarvo on jakamaton.
Siitä puhutaan nykyään paljon Suomessakin, -
mutta se tarkoittaa ihan eri asiaa: aikuisten ihmisten arvoja, -
mielitekoja ja päätöksiä eikä niinkään sitä, -
että lapsen syntymä ja elämä olisivat arvokkaita sinänsä, -
mutta tästä myöhemmin.
Heikko itsetunto on meillä mielestäni kansantauti -
ja sitten sen lisäksi turvattomuus.
Meillä ovat kiintymyssuhteet jotenkin niin, -
että lapsi ei saa sitä rakkautta ja syliä niin paljon kuin se tarvitsisi.
Lasta kohdellaan jotenkin väärällä tavalla aikuisena tai nukkena -
tai esineenä. Tämä on hyvin narsistista.
Narsistisille persoonille lapsi on esine.
Entä, jos ei saa vastausta anteeksipyyntöönsä?
Annan sinulle kolme esimerkkiä, niin poimi sieltä jotain helmiä.
Joku voi pyytää toiselta monesti anteeksi, mutta tuntuu, -
että vastaanottaja ei kuule tai ymmärrä. Viesti ei mene perille.
Tai hän, jolta pyydetään anteeksi, ei ole tavoitettavissa.
Hän on muuttanut pois tai on kuollut.
Tai jos toinen ei halua käsitellä sitä asiaa.
Saattaa jopa sanoa, ettei anna anteeksi.
Mielestäni ihminen on oman osuu- tensa tehnyt, kun pyytää anteeksi.
Jos toinen sanoo, että ei anna, voi vielä toisen kerran pyytää.
Minulla on lähielämässä henkilö, -
jolta olen pyytänyt anteeksi nuoruuden juttuja.
Hän on sanonut, ettei anteeksianto muuta mitään.
Se, mikä on tapahtunut, on tapahtunut.
Kun toistuvasti olen pyytänyt anteeksi, niin hän kokee, -
että yritän sillä vielä ne taakat kaataa hänen kannettavakseen.
Mitäs teet?
Viimeisen kerran, kun pyysin, hän sanoi antavansa anteeksi, -
jos se minua auttaa. Mitään se ei muuta.
Sitten päätin, etten enää taakoita häntä sillä, -
koska hän kokee, että siirrän omia taakkojani hänelle.
Eihän sekään ole oikein. Olen sitä mieltä, -
että jos ei tavoita henkilöä, jolta olisi pyytänyt anteeksi, -
niin voi mennä esim. kirkon alttarille, polvistua ja sanoa: -
"Jumala, en tavoita häntä. Olen tehnyt väärin häntä kohtaan.
Pyydän Sinulta anteeksi. Välitä Sinä se anteeksipyyntö hänelle, -
jos sen Sinun tahtoosi sopii ja toimi, kuten parhaaksi näet.
Luovutan tahtoni Sinulle tässä asiassa - ja kaikessa."
Kirkon alttarille meneminen monien asioiden kanssa on erittäin hyvä.
Siellä voi antaa abortoidulle lapselle nimen.
Siellä voi pyytää isältä ja äidiltä anteeksi, jotka ovat jo kuolleet.
Voi mennä vielä hautakiven viereen ja kirjoittaa ne asiat, -
mitkä pyytäisi/antaisi anteeksi. Lukee ne siellä haudalla -
ja pyytää, että Jumala siunaisi tämän ja repii sen sitten roskiin.
Aivan. Tekee konkreettisesti sen tehtävän ja vapauttaa itsensä.
Juuri näin. Tämä konkretia muuttaa sen ihan kummallisesti todeksi.
Joillain meistä voi olla taipumus vatvoa.
Se ei vie asiaa millään lailla eteenpäin.
On kuin keinutuolissa. Liikettä on, mutta mihinkään ei mennä.
Mitä tähän sanoisit?
No, riippuu siitä, miten isosta asiasta on kyse.
Jos lapsen todellisuus on murskana hänelle tehdystä loukkauksesta -
ja hänen persoonallisuutensa on hajonnut, -
niin usein vaatii aika pitkää prosessia, ennen kuin siitä päästään.
Jos vatvoo bussissa tönäisemistä vuodesta toiseen, -
niin pitäisi mennä psykiatrille ja pyytää jotain lääkettä, -
että voisi päästä sieltä bussista pois. - Kyllä.
Ei pidä jäädä omiin tunteisiinsa kiinni turhaan? - Juuri näin.
Siinä on tietysti mahdollista läheisriippuvuus, -
ettei pysty oikein irrottautumaan mistään tilanteesta ilman toisten apua.
Isoissa asioissa olen huomannut, että 5-6 vuottakin -
pitää tehdä töitä ja olla mukana.
Aina ei ole oikein vaatia nopeasti päätöstä.
Voiko anteeksiantamista harjoitella jotenkin?
Voi. Voi päivittäin harjoitella.
Olemme suuresti rakastamani ja ihailemani vaimoni kanssa -
päättäneet alusta asti, että annamme anteeksi.
Nyt se on tullut jo muutama vuosi sitten aika helpoksi.
Molemmat ovat tavallaan sopeutuneet siihen.
Heti, kun tuntuu, että on loukannut toista, niin me pyydämme.
Ennen nukkumista jompikumpi voi kysyä, onko kaikki anteeksiannettu.
Usein vaimon kysyessä sanon, ettet ole mitään tänään tehnytkään, -
mutta saat anteeksi silti, jos joku painaa. Ja niin hänkin tekee.
Olen huomannut, että siihen on opittu aika hyvin.
No, se on se lähi-ihminen. Tietysti joku voi loukata edelleen aika...
Sielujemme vihollinen tietää herkät kohdat meissä.
Hän osaa käyttää ihmisiä niin, että loukkaukset tulevat juuri sinne.
Silloin pitää mennä polvilleen ja pyytää Häneltä apua, -
jollei kykene antamaan anteeksi.
Mistä tietää, että on oikeasti antanut anteeksi?
No, kyllä siitä tulee se vapautuminen.
Kun annan anteeksi, niin vapautan itseni ja myös sen...
Anteeksiantamattomuus on semmoinen jännä side.
Vaikka kohde olisi toisella mantereella, -
niin ne jotenkin tuntevat... Minulla on ollut -
seksuaalisesti hyväksikäytettyjä lapsia.
Heidän ja hyväksikäyttäjän välisissä suhteissa on ollut -
näkymätön side. Muistan yhdenkin tapauksen.
Hyväksikäyttäjä oli muuttanut Yhdysvaltoihin -
ja hyväksikäytetty oli Suomessa.
Sitten päästiin anteeksiantamukseen hänen kanssaan.
Hän antoi anteeksi. Kun hän seuraa- van kerran tapasi tämän henkilön, -
hän huomasi, että heillä oli aivan erilainen suhde.
Hyväksikäyttäjällä ollut emotionaa- linen valtasuhde häneen oli poikki.
Hän koki olevansa tasavertainen ja hän koki olevansa aikuinen.
Pääsee todellakin ehyeksi sen tilanteen kanssa. - Kyllä.
Olen ihan varma. Ei Jeesus turhaan opettanut anteeksiantamista.
Isä meidän -rukouksessakin Hän mielestäni aika vahvasti sanoo: -
Ellette te anna anteeksi niille, jotka ovat teitä vastaan rikkoneet, -
ei taivaallinen Isännekään anna teille anteeksi.
Tämä asia pitäisi oppia täällä aika hyvin, -
ennen kuin on valmis menemään ylös. Sitä pitää opetella.
Hyvä. Tästä onkin hyvä jatkaa rukoukseen.
Ole hyvä, rukoile katsojien puolesta aiheeseen liittyen.
Rakas taivaallinen Isä, kiitos, että olet meille myös rakas Isä.
Kun meillä on ylivoimaisia vaikeuksia itsemme/lähimmäistemme kanssa, -
niin voimme pyytää Sinulta: Isi, ota syliin ja anna minulle -
ymmärrystä, viisautta ja voimaa. Auta minua -
antamaan anteeksi sille ja sille ja ennen kaikkea itselleni, -
jos viha ja alistaminen itseäni kohtaan on minulle -
vakava rikkomus eheytymisen edellä ja esteenä.
Jeesuksen nimessä jätämme nämä asiat Sinulle, Isä.
Katso rakastavilla silmilläsi meitä. Aamen.
Sarjassa käsittelemme ihmisten yllättävän yleisiä ongelmia.
Annamme välineitä näiden työstämiseen ja läheisten tukemiseen.
Ole mukana toteuttamassa tätä sarjaa.
Mistä haluaisit kuulla lisää? Lähetä palaute/toiveet sähköpostilla.
Tue ohjelmaa myös taloudellisesti. Kiitos!
Tekstitys: Tuula-Riitta Virrankare