TAASTATUD TERVIKLIKKUS
Tere tulemast vaatama saadet "Taastatud terviklikkus"!
Täna räägime andestamisest
ja teeme seda koos terapeudi-, pastori- ja autori Seppo Jokineniga.
Tere tulemast Seppo! - Tänan!
Elus tuleb ikka ette eksimusi ja haiget saamisi.
Seda nii suurtel kui väikestel viisidel.
Andestamine mängib nendega toimetulekul
olulist rolli.
Kui kellelegi tehakse liiga,
siis mis tundeid see endaga kaasa toob?
Tavaliselt tõuseb inimeses esile nö kaitsev viha
ehk kiire reakstioon: "See pole õige ja minuga ei tohi nii teha!"
See sõltub paljugi ka sellest,
kui tõsise eksimuse- või solvanguga on tegu.
Kui keegi mu vastu liftis või bussis müksab,
siis ma suudan selle üsna ruttu unustada ja andeks anda.
See ei tekita minus mingeid nö järelkajasid.
Kuid kui tegu on tõsise eksimusega,
siis mõnel võib minna aastaid, enne, kui ta suudab siiralt andestada.
Kogu selle loo käigus seeditakse palju omaenda tundeid,
mitte teise osapoole omi
ja see on sageli pikk protsess.
Lisaks vihale võib kindlasti esile tõusta
ka kibestumist ja vimma pidamist.
Võib-olla ka enda vihkamist ja süütunnet.
Sõltuvalt olukorrast.
Ja eks need tunded ole ka igati õigustatud -
tähtis vaid on, et nendega tegeletaks.
Samas on sellega nii,
et kui meid on lapsest saati õpetatud eksimise korral andeks paluma,
siis ometi pole see alati kerge. Nii nagu ka andestamine mitte.
Miks on andeks palumine ja andestamine nii rasked me jaoks?
Andestamine on mu meelest raskem,
kuigi osade jaoks on seda ka andeks palumine.
Kui tegu on nartsissistliku isikuga,
siis ta ei tunne kunagi, et ta oleks midagi valesti teinud,
mistõttu tal pole ka vajadust midagi andeks paluda.
Ja nii palju, kui ma tean,
siis Piibel isegi ei räägi andeks palumisest midagi,
vaid see räägib ainult andestamisest.
Kuid kui ma olen sinu vastu eksinud,
siis oma andeks palumisega ma kergendan su olukorda,
sest paludes andeks ma tunnistan oma süüd ehk eksimust.
Nii on ka andestamine lihtsam,
kui teine tunnistab, et ta on eksinud ja palub andeks.
Samas pole see siiski mitte kõigi jaoks lihtne,
nii nagu ka andestamine pole kõigi jaoks lihtne.
Kuid kui eksija ei palu andeks ja hoopis ähvardab,
sundides kannatajat juhtunust vaikima
ja kandma seda kohutavat valu enda sees lausa ehk kümneid aastaid,
siis see on ikka tohutu koorem.
Kui mõelda kõigile neile seksuaalselt ärakasutatud lastele,
keda on olnud lugematu hulk mu 40-aastases terapeudi töös,
siis see on üks suuremaid koormaid, mida inimene võib kanda.
Eriti siis, kui sellesse on kaasatud keegi lähedane
ehk kui jutt käib insestist.
Ehk siis see inimene või inimesed,
kes peaks olema lapse kõige suuremad kaitsjad,
rikuvad lapse arusaama turvatundest,
tekitades lapses läbi oma teo tohutut häbitunnet
ja tohutut viha.
Samas aga teatud juhtudel,
kui laps kogeb selle käigus orgasmi ehk seksuaalset naudingut,
tekitab see temas tohutut vastuolu,
et miks ta tunneb naudingut sellest, mis parasjagu teoksil.
Sellised protsessid võivad vahel võtta väga pikka aega.
Algul ei julge neile isegi soovitada andestamist,
vaid nad tuleb ära kuulata
ja võtta vastu need tunded, mis neist välja tulevad.
Ja alles seejärel kombata pisut pinda ja küsida:
"Kas oleks üldse mõeldav, et suudaksid selle kunagi andestada?"
Andestamine võib kujuneda ka pikemaks protsessiks.
Sellistel puhkudel on tavaliselt tõesti tegu pika protsessiga.
Kui tegu on uskliku inimesega, siis ta võib otsustada andestada
ja ma usun, et taevas läheb see koheselt arvesse.
Taevas ei jälgita niivõrd neid tundeprotsesse,
vaid inimese otsust.
Isegi, kui peale seda otsust võib kuluda veel 3-4 aastat,
enne kui inimene saab ka oma tundeelu taas paika.
Kuid nö tavaline inimene ei tee sellist otsust enne,
kui ta on jõudnud ka oma tunded läbi töötada
ja kogeb, et suudab ning on valmis andeks andma.
Andestamist peetakse mitmeski olukorras kui ravimiks
ja vahel on tunne, et see kui kaotab juba oma mõju.
Kas andestamise teemat on ehk ületähtsustatud
ja on seal üldse vahet, kas anda andeks või mitte?
Ma ei arva, et see oleks ületähtsustatud
ja seal on vahet, kas anda andeks või mitte.
Veelgi enam omab see tähtsust andeks andjale, kui andeks saajale,
kellest viimane ehk ei mõtlegi enam kogu loo peale,
samas kui andeksandja ehk haigetsaaja meel ja mõtted
kulgevad valulikult aastast teise,
mõeldes nii kättemaksu, tapmise kui mille iganes peale.
Sellele, kuidas hüvitada kõike juhtunut.
Ehk siis, inimene tegeleb oma negatiivsete tunnetega,
jõudes lõpuks rahu-, leppimise- ja ehk lootusenigi,
et olla võimeline liikuma edasi millegi parema suunas.
Küsimus ongi oma tunnete välja elamises.
Sest kanda üksi kogu oma tunnete koormat,
on äärmiselt raske.
Selle jagamine aga kasvõi ühe inimesegagi,
muudab selle palju kergemaks.
Ühtlasi võib leida kergendust
oma tunnete jagamisest mõnes väiksemas grupis,
kus on sama kogemusega inimesi,
sest nad mõistavad enam kui hästi selle inimese olukorda.
Nad on võimelised seadma end teise inimese olukorda
ja mõistma, kuidas ta end tunneb.
Selliselt õnnestub ka oma koorma jagamine vägagi hästi.
- Mis omakorda taastab inimese jõu?
Jaa, alati.
Jutt käib vägagi tugevatest tunnetest,
millest esimene tunne on tavaliselt viha.
Seejärel tulevad pettumus ja kättemaksu iha.
Kui oma vihaga ei tegeleta, muutub see kibestumiseks,
millega on palju raskem toime tulla.
Ma isegi ei tea ühtki teraapilist võtet,
mille abil kibestumisest lahti saada,
sest kibestumise puhul on tegu enda poolt valitud asjaga.
Jumal on ainus, kes saab kõrvaldada kibestumise
ja seetõttu ka, kui olen teraapias märganud kibestunud inimest,
siis olen ka küsinud ta käest, kas ta sooviks sellest lahti saada?
Olen teraapia käigus kandnud alati oma pastori kraed,
mistõttu kui inimene soovib kibestumisest lahti saada,
ütlen talle: "Ma muutun nüüd pastoriks,
mistõttu palugem üheskoos, et Jumal kõrvaldaks selle kibestumise
ja tooks sellest vabaduse."
Nii on ka osad inimesed sellest hetkega vabaks saanud.
Piibliski on ju öeldud,
et me ei laseks kibeduse juurel juurduda oma südameis.
Neil puhkudel ongi küsimus just nimelt juurtes
ehk selles, kust see kibestumine on oma alguse saanud
ja mis on selle peamine põhjus ehk juur.
Selleks võib kuluda pisut aega,
enne kui inimene julgeb üldse tuua esile selle peamise põhjuse
ehk olukorra, mis on talle haiget teinud.
Küsimus pole mitte alati seksuaalses kuritarvitamises.
Seal taga võib olla vägistamine täiskasvanu eas,
vägivald ja korduv vägivald,
kuigi mu isiklik seisukoht on,
et ainuüksi juba üks vägivalde olukord - näiteks abielus,
on enam kui küll.
Peale ühte korda tuleb midagi juba ette võtta.
Kuid seda on raske tunnistada.
Eriti meestel, kes on langenud koduvägivalla ohvriks.
Naiste jaoks on see lihtsam, sest naisi mõistetakse koheselt.
Kui aga mehelt küsida:
"Miks sa end ei kaitsnud või vastu ei hakanud?",
siis kõik mehed ei hakka vastu ega löö oma naist,
isegi, kui naine on nende suhtes vägivaldne.
Ja selles peitubki probleemi juur.
Rääkisime juba andestamatuse mõjudest,
kuid kas andeks palumist saab ka nõuda?
Muidugi võib,
kuigi Piibel ei anna meile selle kohta mingeid juhiseid.
Ehk siis, Piibel ei kätke endas mitte kõiki eluks vajalikke juhiseid.
Küll aga räägib Piibel palju andeks andmisest.
Jeesuselt küsiti:
"Kas peaksime lausa 7 korda päevas andeks andma?",
mispeale Ta vastas: "Mitte 7 korda, aga 70 x 7 korda."
Ehk siis, juudi kultuuris tähendas see lõpmatut
ja pidevat andeks andmist.
See on mu meelest ka meile juhiseks.
Ehk siis, peame olema pidevalt valmis
käima läbi nii iseenda kui teiste vigu,
olles armulised ja andestavad.
- Just nimelt.
Rääkimata sellest, kui teine palub andeks,
sest sellega ta juba tunnistab oma süüdi olekut.
Ja sellega ta tuleb meile tunnete tasandil pisut vastu,
mis muudab andestamise ehk õige pisut kergemaks.
Või siis andestaja naudib vahel kogu looga venitamist.
Küll aga on meil oluline meeles pidada,
et Jeesus mõtles seda tõsiselt,
kui ütles, et peame pidevalt andestama.
See pole kerge ei mulle ega tegelikult kellelegi.
Kui aga rääkida abielust või inimsuhetest tervikuna,
siis need loovad meile kasvu võimalusi,
kui tõesti õpime ja püüame anda endast parima.
Mulle õpetati juba lapsena
tunnistama igal õhtul oma patte Jumalale
ja samas paluma vanematelt andeks ning ka saama andeks.
Nii sai mulle juba 3-4-aastaselt teatud mudel selgeks,
mispeale hüüdsin igal õhtul enne magama minekut:
"Kõik patud andeks palutud ja andeks saadud!"
Kuid sellest jäi üks harjumus
tunnistada tänaseni igapäevaselt Jumalale kõik oma patud.
Ka need, mida pole ehk ise märganudki.
Kui oluline on lapse jaoks näha vanemate eeskuju
andeks palumisest ja andeks andmisest?
Rääkimata sellest, et vanem palub ka lapselt andeks.
See on oluline,
kuigi ma ei mäleta, et mu isa oleks mult' kunagi andeks palunud.
Ka ei mäleta, et ema oleks seda teinud.
Samas oli ema selles osas tundlikum pool.
Kuid ma pidin küll alati andeks paluma.
Ka siis, kui polnud otseselt teinud midagi
ja see tegi omamoodi haiget,
sest lapsel on vägagi selge õiglustunne
ja ta teab täpselt, kui ta on eksinud.
Nii ei tundunud ka vanaaja väike vitsa andmine või tutistamine
kuidagi ebaõiglasena
ega põhjustanud ka kibestumist.
Vähemalt minu meelest mitte.
Kui aga last karistatakse ebaõiglaselt, siis see on nadi lugu
ja kui siis veel kästakse andeks ka paluda,
riivab see juba põhimõtteliselt lapse arusaama sellest,
mis on õige ja vale, mis halb ja hea.
Kuid rääkideks eeskujudest,
siis mu ema ja isa said usklikeks, kui olin 3-aastane -
ja ma mäletan siiani,
kui need muutused hakkasid esile tulema.
Nii otsustasid mu vanemad,
et üksteisele tuleb kõik alati andeks anda.
Samas jäid selle raames käsitlemata kõik sõjaga seotud lood
ja ka see, kes mu tegelik isa siis on?
Isa ütles oma elu viimastel kuudel,
et tema arvutuste kohaselt ei saa ta mu isa olla,
kuigi ta ei teadnud seda ka kindlalt.
Ema ei tunnistanud seda kunagi
ja alati, kui nad tülitsesid, oli ka see üheks tüli põhjuseks.
See aga õpetas mulle seda, et tuim andeks andmine,
mille käigus ei tegeleta erinevate asjade- ja tunnetega -
veel enam siis, kui jutt käib nii olulistest teemadest
nagu seda on rasedus ja lapse isa,
siis need asjad ei lahene lihtsalt iseenesest
ja kui riiuks läheb, tõusevad need asjad taas esile.
Aastast aastasse ja lausa aastakümnetesse.
Nii sai mulle selgeks,
et andeks andmise käigus tuleb ka asjad selgeks rääkida
ja oma tunded välja lasta,
sõlmides leppimise Jumala palge ees.
Kuid see hea asi selle juures,
et mulle õpetati andestamisest ja Jumalast, oli see,
et kui isa käis tööpauside ajal kodus lõunal
nii nagu tolle aja meestel kombeks,
siis olles söönud ja voodis väikese uinaku teinud,
põlvitas ta ukse kõrval oleva tooli ette ja palvetas oma pere eest
ja veel eesseisva poole tööpäeva eest.
Ta tegi seda iga päev.
Nii jättis ta ikka väga tugeva ja samas positiivse eeskuju palvest,
isaks olemisest ja isa rollist peres.
Räägime pisut ka endale andestamisest.
Vahel on tunne, et see on veel kõige raskem.
Tundub, et vähemalt soomlaste jaoks tõesti.
Osade teiste jaoks tundub andestamine
pisut lihtsam olevat.
Kuid sageli kupatatakse end ise nö vanglamüüride vahele
ja ollakse iseenda vangivalvuriks, andmata enesele grammigi armu.
Arvan, et sellega on seotud madal enesehinnang,
kus inimene tunneb, et ta pole väärt andmaks iseendalegi andeks.
Ravim selle suhtes on paluda,
et Jumal taastaks inimese enesehinnangu ja väärtuse,
mille Ta on andnud igale inimesele.
Sest niipea, kui Ta on lasknud inimelul ema üsas tekkida,
on Ta andnud sellele ka väärtuse ja see on jagamatu.
Tänapäeval räägitakse sellest palju, kuid hoopis teise nurga alt.
Räägitakse täiskasvanute väärtusest, arvamustest ja otsustest
ja mitte niivõrd sellest,
et lapse elu ja sünd on juba omaette väärtuslikud.
Saame sellest veel hiljem rohkem rääkida.
Kuid madal enesehinnang on mu meelest kogu me rahva haigus.
Lisaks sellele veel ka turvatunde puudumine.
Lapsed ei koge armastust ega vanemate süles olemise tunnet.
Mitte nii palju, kui nad seda vajaks.
Last koheldakse kui mõnda nukku või asja
ja see on väga nartsissistlik.
Nartsissistliku inimese jaoks on laps vaid kui üks asi.
Mida aga teha siis,
kui su andeks palumisele ei reageerita?
Toon mõned näited, millest saab siis midagi välja noppida.
Üks võib paluda teiselt mitmeid kordi andeks,
aga tundub, et teine kas ei kuule või ei mõista seda;
see sõnum lihtsalt ei jõua kohale.
Või siis nii, et inimene, kellelt tahetake andeks paluda,
ei ole kättesaadav, kuna ta on kas kolinud
või on üldse surnud.
Või kui teine osapool ei taha selle teemaga tegeleda
ja ütleb: "Ma ei anna sulle andeks."
No sel juhul on üks osapool oma osa siiski teinud,
kui ta on andeks palunud.
Ja kui teine ütleb, et ta ei anna andeks,
võib ju korra paluda veel andeks...
Mu enda elus on üks inimene,
kelle käest olen palunud kõige nooruses tehtu pärast andeks
ja kes on öelnud, et andestamine ei muuda ju enam midagi
ja mis on tehtud, on tehtud.
Pealegi tunneb ta, et kui ta käest pidevalt andeks palun,
mida olen mitmeid kordi teinud,
et siis ma otsekui üritaks heita need koormad tema kanda.
Mida siis teha?
Viimane kord, kui ta käest andeks palusin,
ütles ta: "No kui see sind aitab, siis ma annan sulle andeks,
aga see ei muuda nagunii midagi."
Seepeale otsustasin,
et ma ei vaeva teda enam selle teemaga,
sest kui ta tundis, et annan sellega talle oma koormad kanda,
siis see polnuks ka õige.
Kui aga on nii, et keegi ei võta andeks palumist vastu
siis võib minna näiteks kuhugi kirikusse,
põlvitada altari ette ja öelda: "Jumal, see inimene ei võta mind kuulda,
kelle vastu olen eksinud.
Palun siis andeks Sinu käest
ja palun ka, et edastaksid selle oma tahte kohaselt kuidagi ka talle.
Tee nii nagu Sina parimaks pead,
sest annan oma tahte nii selle loo osas kui üldse üle Sulle."
Kiriku altarile minek erinevate asjade osas teeb ainult head
Seal võib anda nime aborteeritud, sündimata lapsele.
Seal võib paluda andeks juba surnud ema-isa käest.
Või minna nende hauale ja kirjutada seal üles kõik asjad,
mida andeks paluda või anda.
Seejärel aga lugeda need asjad ette ja paluda Jumala õnnistust selle üle,
rebides seejärel selle paberi katki ja visates prügikasti.
Tegu on konkreetse teoga, mis vabastab ka kogu koormast.
- Just nii.
Konkreetsus muudab selle kummalisel moel
väga reaalseks.
Mida teha aga siis,
kui osadel meist on kalduvus muudkui rääkida neist asjadest.
See aga ei vii mitte kuhugile,
olles vaid kui kiiktoolis kiikumine,
mis pakub küll tegevust, kuid ei vii mitte kuhugile.
Mida sa selle kohta ütleks?
Sõltub muidugi, kui tõsisest teemast on jutt.
Kui lapse reaalsus on kildudeks tänu sellele, mida temaga on tehtud
ja ta isiksus on selle tõttu kui kaotsi läinud,
siis selleks kulub üsna pikk protsess, enne, kui sellest vabaks saadakse.
Kui aga aastast aastasse räägitakse korrast,
mil keegi teda bussis nügis,
peaks küll minema psühhiaatri juurde ja paluma rohtu,
et pääseda sealt "bussist" minema.
Ehk siis, asjatu kinni jäämine neisse asjadesse on mõttetu.
- Just nimelt.
On muidugi võimalik, et on tekkinud teatud sõltuvus
ja inimene ei oskagi saada vabaks ilma teiste abita,
kuid suuremates küsimustes võib minna lausa 5-6 aastat,
mil teha selle inimesega tööd ja olla olemas ta jaoks.
Ehk siis, mitte alati pole õige nõuda kiireid otsuseid.
Kas andestamist saab ka harjutada?
Võib ikka. Kasvõi igapäevaselt.
Olen oma naisega, keda ma väga armastan ja imetlen,
leppinud kokku, et me anname andeks.
Viimaste aastate jooksul on see muutunud juba üsna lihtsaks,
kuna oleme mõlemad juba harjunud sellega.
Nii et, niipea, kui tekkib tunne, et teisele on haiget tehtud,
palume me ka andeks.
Tavaliselt veel enne magama minekut.
Emb-kumb meist küsib: "Kas kõik on ikka andeks antud?"
Sageli, kui mu naine seda küsib,
vastan: "Sa pole ju täna midagi teinudki,
kuid saad sellegipoolest andeks, kui sind ennast miski vaevab."
Ja ta teeb siis sama minuga.
Olen märganud, et oleme selle üsna hästi omandanud.
Kuna aga tegu on me kõige lähedasema inimesega,
siis eks ta võib meile ikka haiget teha.
Hingevaenlane ju teab neid me kõige nõrgemaid kohti
ja oskab kasutada inimesi selliselt, et nad tabavad just neid kohti.
Siis aga tuleb laskuda palves põlvedele
ja paluda Jumalalt abi, et Ta annaks jõudu andeks anda.
Millest teada ja aru saada, et miski on tõeliselt andeks antud?
Vabanemise tundest.
Kui ma annan andeks, siis ma vabastan nii iseennast,
kui ka teise inimese.
Sest andestamatus loob ühe pingelise sideme.
Isegi, kui teine osapool elab kasvõi teises maailma otsas.
Mul on olnud juhtumeid seksuaalselt ärakasutatud lastega,
kus nende ja nende ärakasutaja vahel on olnud üks nähtamatu side.
Ühe juhtumi puhul oli ärakasutaja kolinud USA'sse
ja ärakasutatav elas Soomes.
Kui jõudsime viimase puhul andestamiseni
ja ta andis andeks,
siis järgmine kord, kui ta seda inimest kohtas,
siis ta märkas, et neil oli hoopis teistsugune suhe.
Ehk siis, see emotsionaalne võimusuhe,
mis sel ärakasutajal oli temaga olnud,
oli korraga kadunud
ja ärakasutatav tundis, et on temaga võrdne
ja et ta on täiskasvanu.
See aitas kindlasti terveneda kogu selles loost.
Kindlasti.
Ega Jeesus ju niisama õpetanud andeks andmisest.
Ta ütles ju üsna jõuliselt Meie Isa palveski,
et kui meie ei anna andeks neile, kes on meie vastu eksinud,
ei anna ka me taevane Isa meile andeks.
Usun, et see asi tuleks juba siin maa peal selgeks saada,
enne, kui taevasse jõuame.
Me peame seda õppima.
Siit aga ongi hea minna edasi palvesse,
mistõttu palun palveta me vaatajate eest
seoses selle teemaga.
Armas taevane Isa,
aitäh Sulle selle eest, et Sa oled me armas Isa!
Ja kui meil on raskusi nii iseenda- kui teistega,
siis me võime paluda Su käest, et võtaksid meid oma sülle
ja annaksid meile arusaamist, tarkust ja jõudu.
Aita meil andestada ühele, teisele ja kolmandale,
aga eelkõige ka iseendale,
kui iseenda vihkamine ja enese kannatama panemine
on suureks takistuseks paranemise teel.
Isa, usaldame kõik need asjad Sinu hoolde Jeesuse nimel
ja vaata meid ikka oma armastava pilguga, aamen.
Soovides toetada TV7 tööd, võid helistada 900 1777 (hind 7 eur)
või teha pangaülekande, leides me andmed www.tv7.ee Aitäh!
Tõlge: Anne-Ly Raukas