Tervetuloa seuraamaan Rikotusta eheäksi -ohjelmaa!
Tänään pohdimme, kuka päättää kuolemasta.
Keskustelemme tästä terapeutti, pastori -
ja kirjailija Seppo Jokisen kanssa. Tervetuloa, Seppo! - Kiitos.
Kristillisessä ihmiskäsityksessä elämä on loukkaamaton.
Jumala antoi elämän ja neuvoo vaalimaan, ylläpitämään sitä.
Elämän riistäminen on kiellettyä.
Silti tulee tilanteita, joissa ollaan suuren kysymyksen äärellä.
Kuka päättää elämästä/kuolemasta? Otetaan alkuun esimerkkitilanne.
Odottavan äidin ja sikiön elämä joutuvat vaaraan.
Täytyy päättää, kumpi pelastetaan.
Jos äiti siinä tilanteessa kykenee päätökseen, kuunnellaanko häntä?
Mikä on isän rooli? Kuunnellaanko häntä?
Entä hoitohenkilökunta? Nämä ovat isoja asioita.
Millainen prosessi ja mitä tunteita tällaiseen tilanteeseen liittyy?
Siihen pitäisi liittyä suuria tunteita ja vakavaa päätöksentekoa, -
mutta nykyään on abortti tehty niin normaaliksi ja luonnolliseksi, -
että ihmiset ajattelevat, että siitä vaan.
Ei tarvitse olla kuolemanvaarassa. Jos ei halua lasta, niin abortti.
Olen tavannut ihmisiä, joilla on ollut 5 aborttia yli 20-vuotiaana.
Heille on tullut siitä kuin vessakäynti. Niin ei pitäisi olla.
Esittämäsi tilanne oli kyllä aika vaikea.
Jos äiti vielä itse kykenee ilmaisemaan tahtonsa, -
niin isän pitäisi tietysti tulla kuuntelemaan äidin tahto.
Sitten pitää päättää äidin kanssa, mikä on heidän yhteinen tahtonsa.
Sen mukaan toimitaan. Jos äiti taas on tajuttomana -
eikä pysty enää päätökseen, -
silloin se on isän tehtävä lähiomaisena, varsinkin avioliitossa.
Mietin, että mitä minä tekisin.
Kyllä minä varmaan isänä sanoisin, että säilytetään äidin henki.
Näin äiti edes säilyisi. Äidin elämä on jo alkanut täällä -
ja äiti on jo syntynyt. Lapsi ei ole, vaikka on alkunsa saanut -
ja on olemassa. Nämä ovat tosi vaikeita asioita.
Toki ihanteellista olisi, jos voitaisiin molempien elämä säilyttää.
Hoitohenkilöstönkään ei liene helppoa olla mukana -
näissä elämän ja kuoleman kysymyksissä? - Ei. Ei varmasti ole.
Nämä kysymykset konkretisoituivat 70-luvulla muistaakseni -
- en ole ihan varma - kun Suomessa tehtiin uusi aborttilaki.
Sen jälkeen täällä on kymmeniä, ehkä satoja tuhansia abortoitu.
En tiedä, paljonko.
Nyt yritetään pikku hiljaa ajaa eutanasialakia sisään.
Minä olen ajatellut näin, -
että Jumalan myllyt jauhavat tavattoman hitaasti.
Meidän 70-luvulla aikuisia olleiden lapsenlapset -
ja niiden lapset ajavat eutanasia- lain läpi todennäköisesti -
muutaman vuoden sisällä. Siinä tulee Jumalan vastaus aborttilakiin.
Jokainen saa ajatella, miten ajattelee, mutta olen sitä mieltä, -
että Jumala päättää syntymästä ja kuolemasta.
Hänellä on suvereeni oikeus siihen.
Kun Hän on antanut meille vapaan tahdon, voimme myös käyttää sitä -
Hänen tahtoaan ja päätöksiään vastaan.
Me varmaan vastaamme Hänelle tavalla tai toisella, -
mitä olemme tehneet. - Jumala kunnioittaa omaa tahtoamme.
Joo. Hän ei sitä murra. - Jos on uskova tai ei-uskova, -
joka ottaa päätösvallan tällaisessa tilanteessa ja tekee ratkaisun, -
niin aiheuttaako se hänelle tietoisesti/tiedostamatta -
jotain ahdistusta, kun otetaan rooli, jota ei kuuluisi ottaa?
Näin uskon. Minulla on tuosta omakohtainen kokemus.
Olin äärettömän ahdistunut 80-luvulla -
ja alkoholismin kierteessä.
Päätin, etten jaksa elää enää.
Minun on pakko tehdä itsemurha.
Otin 100 kpl Atenolol-beetasalpaajia, 100 mg:n eli hyvin vahvoja -
ja yhden vodkapullon. Otin aina kourallisen Atenololeja -
ja lasista vodkaa. Sain ne otettua kaikki.
Menin vierashuoneen sängylle nukkumaan.
Asuin yksin koiran kanssa isossa rivitaloasunnossa.
Muistan tänä päivänä sen elävästi, kun menin sängylle makaamaan -
ja pistin kädet rinnalle ristiin ja sanoin: -
"Jumala, olen tehnyt hirvittävän synnin, -
mutta minä en jaksa elää." Sitten sanoin: -
"Ole minun sielulleni armollinen." Sen jälkeen en muista mitään.
Tässä tapauksessa Jumala oli armollinen.
Hän antoi minun selvitä siitä teho-osastolla 4 päivän päästä.
Epätoivoisena, yksinäisenä, hyljättynä tein sen. Sen jälkeen en ole -
ketään voinut tuomita. Ei minulla ole sitä oikeuttakaan -
eikä ole kenelläkään muullakaan.
Kun Jumala lähetti meidät kutsumaan kaikkia kaduilta, teiltä, -
teiden risteyksistä ja mistä käskikin hakea, -
niin Hän antoi meille tehtävän kutsua.
Ei Hän sanonut, että kutsukaa ja valitkaa taivaaseen pääsijät, -
vaan kutsukaa kaikkia, jotka tapaatte.
Hän kertoi olevansa se Kuningas häähuoneen ovella, -
joka katsoo, onko sopivat vaatteet.
Olen aina välillä puhunut tästä, -
koska minusta se on usein kääntynyt päälaelleen.
Ei aina mutta usein. Sanomme Jeesukselle ja Jumalalle, -
että mene kaduille kutsumaan kurjia, -
niin kyllä me ne täällä kirkossa tuomitaan.
Tuot tänne, niin me tuomitsemme. Se on täysin päinvastoin.
Ei meille ole sitä tuomio-oikeutta annettu.
Tiedän, että Jumalalla on oikeus antaa elämä ja ottaa se pois.
Ihminen, joka yrittää rikkoa sitä, rikkoo Jumalan tahtoa.
Raamatun mukaan Jumala asettaa eteemme kuoleman ja elämän.
Sitten Hän vielä neuvoo, kumpi kannattaa valita.
Ota se elämän tie. - Usein siinä on vain kyse siitä, -
millainen kyky sillä ihmisellä on enää tehdä hyvää valintaa, -
jos on kroonisesti depressiivinen, kuten minut diagnosoitiin.
On siis jatkuva, pysyvä masennus.
Tiedän useitakin masentuneita uskovia, -
jotka eivät ole jaksaneet elää. En ala tuomita enkä vapauttaa, -
vaan jätän sen Jumalan käsiin. Minulle Hän oli armollinen näin.
En tiedä, miten Hän on muille armollinen.
Sen tiedän vaan, että Hän ymmärtää myös sairautemme -
ja sen, että voimme olla ahdistuksessa niin loppu, -
että toinen ihminen ei enää sitä ymmärrä.
Kyllä. Psalmeissa sanotaan, että vaikka minä vaellan -
ahdistuksen keskellä, Sinä pidät minut elossa. Lohdullinen Sana.
Otetaan toinen tilanne. On vakavasti sairastunut, -
jolla on vähän elinaikaa, mutta on lisää aikaa antavia hoitoja.
Ihminen silti päättää, että hän ei halua näitä hoitoja.
Onko tämä itsekästä? Vai onko se itselle armollisuutta?
Näkisin, että siinä hän käyttää sitä omaa tahtoaan, -
johon hänellä on oikeus. En käsittäisi sitä itsekkyydeksi.
Ennemminkin hän varautuu vaikeaankin kuolemaan eikä halua.
Tiedän moniakin hoitotestamentin tehneitä.
Ei keinotekoisia elvytyksiä yms.
Jotenkin voisi ajatella, että kun kuolema luonnollisesti tulee, -
niin se tulee ja sen annetaan tulla.
Minäkään en halua itselleni, että väkisin pidetään hengissä, -
jos olisin jo luontevasti kuollut luonnollisesti.
Sen voi ajatella olevan Jumalan tahdon vastaista, -
että ei anneta kuoleman tulla, kun pystytään pitämään hengissä -
jollain tavalla jollain laitteilla.
En ota tätäkään silti ehdottomana. Uskon tässäkin olevan ehdonvaltaa.
Joku voi kokea näin ja joku toinen noin.
Laki on Raamatussa sanottu selkeästi, -
mutta armon on Jeesus enemmänkin osoittanut omalla käytöksellään -
ja puheillaan. Siellä tulee armollinen Jumala usein vastaan.
Miten tässä tilanteessa sitten läheiset, -
jotka varmasti haluaisivat rakkaan ihmisen olevan täällä pitkään?
Miten heitä voisi valmistella ymmärtämään tätä ratkaisua, -
jonka ihminen itse saattaa tehdä?
Minusta hän päättää vain sen, ettei keinotekoisesti saa elämää jatkaa.
Mielestäni hän voi kertoa sen avoimesti.
Kertoa, ettei halua elää letkuissa kasvina.
Kun normaalisti kuolema tulee, haluan kuolla.
Läheiset voivat siihen valmistautua ellei se nyt samana päivänä tule.
Nämä ovat hyvin vaikeita kysymyksiä. Ei ole vain tästä ja tuosta.
Nämä ovat niin yksilöllisiä.
Usein esim. saattohoitokotien asiantuntijat ovat kasvaneet -
ja oppineet näissä tilanteissa olemaan hyvinkin hyviä auttajia.
Täytyy aina muistaa, että jos ihmisellä on Jeesus, -
niin hänellä on aina Jeesuksen antama turva -
ja Jumalan antama suoja elämässään.
Hän tietää ja tuntee sen, mihin hän menee.
Sanoitkin letkuissa makaamisesta, että se on monille varmasti -
äärimmäisen pelottava, ei-toivottu vaihtoehto.
Jos joku makaa aivokuolleena ja omaisten on tehtävä päätös, -
jatketaanko hoitoa vai ei. Mitä neuvoja antaisit ko. tilanteeseen?
Mielestäni siihen on vaikeaa antaa neuvoja, -
mutta jos kasvina letkuissa makaava -
ei enää pysty heräämään...
Vaikka juuri luin, että joku oli 37 vuotta maannut tajuttomana -
ja sitten yhtäkkiä heräsi ja sanoi poikansa nimen ensimmäiseksi.
Kuka voi antaa lausunnon, ettei tuo enää herää, paitsi Jumala?
Hän oli ollut tajuttomana koomassa.
Minä en tiedä. Se on äärettömän vaikeaa.
Totta kai omaiset voivat antaa luvan irrottaa letkut.
Silloin henkilö kuolee ilman muuta. Entä, jos tässä mies -
tai poika olisi tehnyt niin? Herättyään hän ensin sanoi pojan nimen.
Miltä pojasta tuntuu sen jälkeen, kun äiti heräsi?
Olisiko ollut viisasta antaa ottaa letkut pois? Ei varmasti.
Näitä kannattaa aina miettiä, jos joutuu tämmöiseen tilanteeseen.
Kannattaa ottaa mahdollisimman paljon selville, -
mitä on tapahtunut semmoisia tavallaan poikkeavia muutoksia, -
jotka voivat kuitenkin olla mahdollisia, -
ennen kuin kevyesti ainakaan tekee päätöstä irrottaa letkut.
Näin juuri. Puhuitkin jo aiemmin eutanasiasta.
Miten meidän uskovina tulisi suhtautua avustettuun itsemurhaan?
Kyllä minä olen sitä mieltä, että se ei uskovaiselle kuulu.
Se on ihan näin. Piste.
Niillekin uskovaisille, jotka elävät vahvasti omaa tahtoaan, -
pelkäävät kipua ja sairautta, niin meillä on hyviä saattohoitokoteja.
Niissä ei tarvitse kipua kärsiä ja saa elää elämänsä loppuun -
kipu hoidettuna. Silloin voi antaa turvallisesti Jumalan päättää, -
milloin elämästä lähtee. En suosittele uskovaisille.
Ymmärrän, että se on Jumalan luoman syyn ja seurauksen laki.
Minä ymmärrän näin, että eutanasialaki, jos/kun se tulee, -
niin se tulee aborttilain seurauksena Jumalan kokonaisuutena.
Se koskee ensisijaisesti niitä, -
jotka ovat aborttilain tehneet äänestämällä sen silloin voimaan.
Eivät nykynuoret aborttilakia olleet päättämässä.
Ne ovat eläneet sen kanssa ja monet lienevät tyytyväisiä, että se on, -
mutta me olemme sen päätöksen tehneet.
Juuri minun ikäluokkani on äänestänyt ja tehnyt päätöksen.
Me kannamme siitä vastuuta.
No, jos on tehnyt abortin ja sen jälkeen tulee uskoon, -
niin miten käsitellä sitä tunnetilaa, tekoa -
ja kaikkea siitä aiheutuvaa myllerrystä uskonratkaisun tehneelle?
Muistan, että jo A-klinikalla terapeuttina 70-luvulla -
minulle tuli asiakkaaksi nuori abortin tehnyt nainen.
Hän ei millään meinannut selvitä siitä syyllisyydestä -
ja itsetuhoisuudesta abortin jälkeen.
Jouduttiin monta vuotta tekemään työtä.
A-klinikalla ei saanut oma-aloitteisesti puhua Jumalasta.
Vain jos asiakas kysyi, niin silloin sai puhua.
Siellä piti perushoitometodeilla saada hänelle elämänhalu heräämään.
Minä kyllä rukoilin hiljaa mielessäni usein.
Sen jälkeen olen tehnyt kristillistä terapiaa, -
sitäkin jo melkein 30 vuotta.
Minulla on ollut sellainen metodi, -
että hyvin vahvoissa syyllisyyden/ häpeän tunteissa -
antaa abortoidulle lapselle nimen.
Menee jonkun kauniin kirkon alttarille, polvistuu sinne -
ja luovuttaa Jumalalle sen lapsen ja pyytää anteeksi tekemäänsä.
Ja nimeltä mainiten: "Jumala, anna anteeksi, että abortoin hänet.
Ota Sinä hänet taivasten valtakuntaan ja anna minulle anteeksi."
Tätä olen käyttänyt ja se on suhteellisen hyvin toiminut.
Eli konkreettinen... - Konkreettinen suru ja surutyö.
Nimen antaminen tekee siitä lapsesta todellisen -
ja tunnustaa sen syntinä kirkossa alttarilla polvillaan.
Samalla saa antaa lapsen Jumalan käsiin Hänen hoitoonsa -
ja pyytää itselleen synninpäästön ja anteeksiannon.
Se on aika kokonaisvaltainen juttu. - Joillakin on taivaskokemuksia.
He ovat kertoneet nähneensä siellä abortoituja lapsia -
leikkimässä siellä iloisina ja onnellisina.
Tällainen voi olla hyvin hoitava kokemus. - Joo, joo.
Se on myös ehkä mielestäni...
...vähän helpompi kuin ottaa vastuu omasta synnistä.
Abortti on synti, ellei siihen ole mitään todella painavaa syytä.
Ajattelisin enemmänkin, että pitää se synti kantaa Jumalan eteen -
ja tunnustaa ja sillä tavalla ottaa vastuu siitä.
Ei vain mennä iloitsemaan niitten iloitsevien lasten kanssa.
Se ei näet välttämättä muuta syvällä olevaa syyllisyyttä ja häpeää.
Kyllä. Mitä oikeutettuja syitä aborttiin mielestäsi olisi?
Suomen laissa ennen oli, että jos äiti voi kuolla -
tai sitten jotain muuta. Se ei minusta ole oikeutettu syy, -
että lapsella voi olla joku kehitysvamma tai häiriö.
Olen erittäin monta juttua lukenut ja ihmiset ovat kertoneet, -
että vammainen lapsi on ollut heille suuri siunaus perheenä.
Eivätkä ne ole kaikki mitään uskovaisia.
Siinäkin puutumme tavallaan Jumalan oikeuteen antaa elämä.
Nykyään neuvolassa helposti sanotaan, että älä ota tätä lasta.
Sillä on sitä ja tätä ja tuota. Olen murheellinen tästä. - Kyllä.
Vammaisellakin on oikeus elämään. - Kyllä minun mielestäni.
Niin, kuka määrittelee sen, mikä on elämisen arvoinen elämä?
Pitäisi luottaa Jumalaan. Jumalalla on ainoa oikea kyky -
nähdä kokonaisuudet ja määritellä se.
Tietysti lääketieteelliset syyt ovat mielestäni usein ne, -
mitkä voivat painaa ja monia muitakin syitä, -
mutta ne ovat ehkä enemmän poikkeuksia.
Pääsääntö on, että Jumala päättää elämästä ja kuolemasta.
Näin juuri. Jos puhutaan elämän ja kuoleman päätöksistä, -
niin miten seurakunnissa voitaisiin huomioida niitä, -
jotka elävät vaikeissa tilanteissa -
pohtien elämän/kuoleman kysymyksiä?
Seurakunnat voisivat sielunhoidon toimialueen alle perustaa -
suru- ja selviytymisryhmiä eri tapauksissa.
Jos on kaksi, joilla on läheinen kuolemassa tai kuollut, -
voisi olla sururyhmä. Jos on kärsiviä abortin tehneitä, -
voisi perustaa heille selviytymis- ryhmän, puhdistautumisryhmän, -
jossa voitaisiin rukouksen, keskustelun -
ja pitkäaikaisenkin yhteistyön avulla käydä -
tämmöinen puhdistava operaatio läpi Jumalan kasvojen edessä.
Yhteiskunnassa, joka ei usko Jumalaan, -
siellä vaikuttamismahdollisuus on laissa äänestää päättäjiä. - Kyllä.
Mitä hyviä tapoja olisi -
käsitellä sitä surua, -
joka näiden vaikeitten päätösten jälkeen voi ihmiselle nousta?
Kaikkein tehokkainta on yleensä vertaistuki.
Toinen sureva lähimmäinen ymmärtää yleensä toista erittäin hyvin.
Hänellä on omat tunnekokemukset samassa tilanteessa -
ja hän pystyy asettumaan toisen kannalle.
Tästä syystä sururyhmät ovat erittäin tehokkaita.
Nykyään voisi seurakunnissa olla myös eronneiden avioeroryhmiä.
Jos haluamme seurakuntaan uusia jäseniä, -
niin harvat 40-50 -vuotiaat siellä ovat ensi kertaa naimisissa.
Meidän pitäisi hyväksyä se, että syntiinlankeemus on mennyt -
ja menee yhä pitemmälle. Seurakunnan pitäisi pystyä -
operoimaan niitten kanssa eikä jaotella ihmisiä niin, -
että halutaan vain hyvät. Surkeat saavat mennä muihin seurakuntiin.
Teidän seurakunnasta voin sanoa, että siellä oli tätä porukkaa.
Pidin hyvin suuressa arvossa, että siellä oli paljon kadun kansaa.
Kiitos. - Arvostan sitä työtä erittäin paljon.
Monesti saatamme kulkea ihmisten ohi -
ja sivuuttaa heidän tilanteensa ja tunteensa. Mistä se kertoo?
Jos puhut nyt kristityistä uskovista, niin se kertoo siitä, -
että me olemme ylpeyden ja omavanhurskauden hengen -
vaikutuspiirissä hyvin vahvasti.
Jumala ei sano meille: "Ole hyvällä mielellä. -
Ei tarvitse tunnustaa syntejä." Se on sielunvihollinen.
Hänellä on omavanhurskauden ja farisealaisuuden henkivallat, -
jotka ovat iät ajat vaikuttaneet Jumalan ihmisissä -
jo Vanhan testamentin ja Uuden testamentin aikana.
Nehän tuudittavat meidät väärään uneen.
Silloin emme ole kiinnostuneita kerjäläisistä, -
jotka ovat todella sen ruoan tarpeessa.
Ei, menkööt sosiaalihuoltoon.
Ei sosiaalihuolto ole seurakunnan omatunto. Sen pitäisi olla meissä.
Meissä pitäisi olla se sääli. Nykyään opetetaan, -
että sääli on sairautta. Säälimättömyys on sitä.
Se on narsismia ennen kaikkea useimmiten.
Voiko olla myös kyse siitä, että toisen elämäntilanne heijastaa -
oman elämän kipuja niin, että niitä ei uskalla/halua käsitellä?
Joissakin tapauksissa tietysti voi olla ja onkin näin.
Ajattelin nyt ulospäin näkyvää kärsimystä, ahdistusta ja puutetta.
Tasavertaisissa ihmissuhteissa se varmaan voi olla näin.
Olen huomannut sen, että me uskovat ja kristityt yleensä olemme -
armollisia vain niille kanssaihmisille, -
joilla on samantapaisia lankeemuksia kuin meillä.
Jos olemme jossain omasta mielestämme puhtaita, -
niin ei armoa kyllä tule.
Jumala ei ole onneksi tämmöinen.
Niinpä. Meillä on paljon kasvunvaraa ihmisinä.
Koko elämä kasvunvaraa, oikein pitkästi ja vahvasti.
Joo. Olemme puhuneet isoista asioista.
Siitä, kuka päättää kuolemasta ja elämästä.
Ohjelma on voinut nostaa katsojille monia tunteita ja ajatuksia.
Pyydän sinua rukoilemaan heidän puolestaan tässä lopuksi.
Kiitos rakas taivaallinen Isä, että saamme jättää isot asiat Sinulle.
Olen lukenut, että Poikasi Jeesus ristillä luovutti -
elämänsä Sinulle Isä ja sanoi:
"Ota minun elämäni ja tapahtukoon Sinun tahtosi."
Jeesus, ehkä se on paras rukous meilläkin täällä alhaalla ajassa.
Kun tulee vaikeita elämäntilanteita, -
niin sanotaan: "Tapahtukoon Sinun tahtosi."
Anna meille kykyä, nöyryyttä alistua Sinun tahtoosi, Herra, -
vaikka se oli omaa tahtoamme vastaan.
Anna meille kyky luottaa oma elämämme ja tahtomme Sinulle niin, -
että Sinä voit vaikuttaa meidän tahtoomme.
Kiitos, että rakastat jokaista katsojaa, -
jokaista ihmistä, riippumatta siitä, millaisia olemme -
ja haluat viedä meidät taivasten valtakuntaan -
Jeesuksen ristinkuoleman ja ylösnousemuksen tähden.
Meidän Herramme Jeesuksen Kristuksen armo, -
Jumalan, Isän, rakkaus ja Pyhän Hengen osallisuus -
olkoon kanssamme nyt, aina ja iankaikkisesti. Aamen.
Olkaa siunatut!
Sarjassa käsittelemme ihmisten yllättävän yleisiä ongelmia.
Annamme välineitä näiden työstämiseen ja läheisten tukemiseen.
Ole mukana toteuttamassa tätä sarjaa.
Mistä haluaisit kuulla lisää? Lähetä palaute/toiveet sähköpostilla.
Tue ohjelmaa myös taloudellisesti. Kiitos!
Tekstitys: Tuula-Riitta Virrankare