TAASTATUD TERVIKLIKKUS
Tere tulemast vaatama saadet "Taastatud terviklikkus"!
Täna arutleme selle üle, kellel on õigus otsustada surma üle
ja teeme seda koos terapeudi-, pastori- ja autori Seppo Jokineniga.
Tere tulemast Seppo! - Tänan!
Kristliku maailmavaate kohaselt on kogu elu vääramatu.
Jumal on andnud meile elu ja nõuab ka, et hoiaksime seda alal.
Elu võtmine on keelatud.
Samas tuleb siiski ette olukordi,
kus seistakse silmitsi suure küsimusega:
"Kes otsustab elu ja surma üle?"
Võtame näiteks olukorra, kus naine ootab last.
Korraga on nii ta enda kui loote elu ohus
ja tuleb otsustada, kumb päästa?
Kui ema on sel hetkel otsustusvõimeline,
siis kas teda võetakse kuulda
ja milline on isa roll ning kas teda võetakse kuulda?
Lisaks veel medpersonal.
Tegu on tõsise teemaga.
Milline protsess ja tunded taolise olukorraga kaasnevad?
See peaks kätkema endas suuri ja tugevaid tundeid
ning tõsist otsuste langetamist.
Tänapäeval aga on isegi abordi tegemine
muudetud nii lihtsaks ja loomulikuks asjaks,
et inimesed lihtsalt lähevadki seda teed.
Pole tarvis isegi eluohtlikku olukorda.
Lihtsalt kui last ei soovita, tehakse aborti ja kõik.
Olen kohanud inimesi, kes 20'ndates eluaastates
on teinud isegi viis aborti
ja kelle jaoks see on olnud otsekui WC's käik.
Kuid see ei tohiks olla nii.
Kuid olukord, mida kirjeldasid, on ikka väga tõsine.
Kui ema on ise veel otsustusvõimeline,
peaks isa võtma ta tahet kuulda,
samas kaaludes, mis on nende ühine tahe selles loos
ning selle põhjal siis ka tegutsema.
Kui aga ema on teadvuseta ega saa enam midagi otsustada,
on see isa ülesanne - eriti veel, kui ollakse abielus.
Mõeldes, mida ma teeks,
siis isana ma küll ütleks, et ma jätaks ema ellu.
Sest ema elu on siin maa peal juba alguse saanud.
Ta on juba sündinud siia ilma, samas kui laps veel mitte,
isegi, et ta elu on ka juba alanud ja ta on igati olemas.
Kuid kahtlemata on tegu raskete otsustega
ja ideaalne ju oleks, kui saaks hoida alal mõlema elud.
Kindlasti pole see medpersonali jaokski lihtne
olla kaasatud sellistesse elu-surma küsimustesse.
Kindlasti mitte.
Kui õigesti mäletan,
muutusid need teemad veelgi konkreetsemaks 70'ndatel,
kui Soomes kehtestati uus abordiseadus.
Peale seda on Soomes tehtud kümneid tuhandeid,
kui mitte sadu tuhandeid aborte.
Täpselt isegi ei tea.
Täna aga püütakse tasapisi tuua sisse ka eutanaasia seadust.
Olen ise mõelnud, et Jumala veskid jahvatavad ikka üliaeglaselt.
Meie, kes me 70'ndatel olime täiskasvanud,
siis meie lapselapsed, lapselapselapsed ja nende lapsed
viivad suure tõenäosusega järgnevate aastate jooksul
selle eutanaasia seaduse läbi.
See on kui Jumala vastuseks tollele abordi seadusele.
Eks igaüks või muidugi mõelda nagu ta mõtleb,
kuid ma ise olen seda meelt,
et Jumal on see, kes otsustab elu ja surma üle
ja kellel on suveräärnne õigus selleks.
Samas on Ta andnud meile vaba tahte
ja meil on võimalus kasutada seda Tema tahte ja otsuste vastaselt.
Samas peame Talle selle eest mingi hetk aru andma.
Jumal austab inimese vaba tahet? - Just. Ta ei lähe selle vastu.
Kui nüüd usklik või mitteusklik inimene
võtab taolises olukorras otsustamise enda kanda,
siis kas see põhjustab inimesele ka mingit meeleheidet?
Kui ta võtab enda kanda rolli, mis talle tegelikult ei kuulu?
Usun küll.
Mul on selles osas ka isiklik kogemus.
Olin 80'ndatel tohutus meeleheites
seoses oma alkoholi sõltuvusega.
Mäletan, kuidas otsustasin, et ei jaksa enam elada
ja pean tegema enesetapu.
Võtsin sisse 100 väga tugevat Adenoli tabletti
ja rüüpasin viina peale.
Peotäis tablette ja viina peale -
nii mitu korda, kuniks kõik said võetud.
Siis aga läksin heitsin elutoa voodisse magama.
Elasin suures ridaelamu boksis vaid koos oma koeraga.
Mäletan veel tänaseni, kuidas heitsin voodisse pikali,
panin käed risti rinnale ja ütlesin:
"Jumal, olen teinud kohutavat pattu, kuid ma lihtsalt ei jaksa enam elada.
Ole mu hingele armuline!"
Seejärel aga varisesin kokku ega mäleta sellest enam midagi.
Jumal oli antud olukorras armuline
ja lasi mul sellest loost 4 päeva pärast haigla intensiivis välja tulla.
Kuid selles olukorras,
kus kogesin lootusetust, üksildust ja hüljatust
ning selle teo korda saatsin,
polnud mul kedagi,
keda oleksin saanud selle eest hukka mõista.
Samas polegi seda õigust ei mul ega ka ühelgi teisel inimesel.
Kui Jumal läkitas meid kutsuma kõiki inimesi
tänavatelt, teedelt ja kus iganes mujalt,
siis Ta andiski meile kutsumise ülesande.
Ta ei öelnud: "Kutsuge ja valige, kes pääsevad taevasse."
Korraldus oli: "Kutsuge kõiki, keda kohtate!"
Ja siis Ta ütles, et Tema on see kuningas,
kes seisab uksel ja vaatab, kes sobib ja kes mitte.
Olen sellest ikka aegajalt rääkinud,
sest mul on tunne, et see on vahel täiesti pea peale pööratud.
Mitte alati, aga vahel.
Me ütleme Jumalale ja Jeesusele:
"Minge te tänavaile kutsuma neid kurjameid
ja küll me nende üle siis kirikus kohut mõistame!"
Ehk siis: "Te tooge nad meile ja me mõistame nende üle kohut!"
Samas kui see kõik käib hoopis vastupidi.
Meile pole antud kohtumõistmise õigust.
Samas tean, et Jumal on see,
kellel on õigus anda elu ja seda ka võtta,
mistõttu, kui inimene püüab seda ise võtta,
rikub ta Jumala seadust.
Piiblis on ka öeldud, et Jumal seab me ette elu ja surma,
öeldes: "Vali elu!"
Sageli on küsimus vaid selles,
kui palju on inimene enam võimeline langetama õigeid otsuseid?
Nagu näiteks minu puhul, kes ma olin enne enesetapu katset
saanud kroonilise depressiooni diagnoosi.
Mis tähendab püsivat ja jätkuvat masendust.
Tean mitmeidki masenduses elanud usklikke,
kes ei jaksanud enam elada.
Ma ei mõista neid hukka ega ka vabanda neid välja,
vaid jätan selle töö Jumala hooleks.
Ta oli mulle armuline läbi selle, et jättis mu ellu,
kuid ma ei tea, mil muul moel võib Ta olla armuline teiste suhtes.
Küll aga tean, et Ta mõistab kõiki me haigusi
ja ka seda, et võime olla nii suures meeleheites,
mida teised inimesed enam ei mõista.
Sellega seoses meenub Psalm 138:7:
"Kuigi ma käin keset kitsikust, elustad sina mind."
See on üsnagi lohutav.
Kuid võtame mõne teise olukorra,
kus inimene on näiteks haigestunud nii tõsiselt,
et tal on jäänud väga vähe aega elada.
Samas aga saaks teatud raviga võita talle lisaaega juurde.
Ometi inimene otsustab, et ta ei soovi seda ravi.
Tähendab see isekust või pigem armulikkust enda suhtes?
Näen seda pigem olukorrana,
kus inimene kasutab talle õigusega kuuluvat vaba tahet.
Ma ei pea seda isekuseks.
Pigem ettevaatusabinõuks,
kuna suremisprotsess võib hiljem kujuneda väga raskeks
ja inimene ei taha seda.
Tean mitmeidki inimesi, kes on andnud juba ette teada,
et nad ei soovi elustamist ega kunstlikul teel elus hoidmist.
Ehk siis, nii võib mõelda, et kui surm saabub, siis ta saabub
ja sel peaks laskma saabuda.
Ma ei sooviks seda endagi puhul, et mind hoitaks vägisi elus,
kui oleksin loomupäraselt juba surnud.
Pigem võiks mõelda, et see on Jumala tahte vastu minek,
kui surmal ei lasta tulla
ja inimest hoitakse mingil moel või teatud seadmete abil elus.
Samas aga ei pea ma seda lõplikuks tõeks,
sest ühed arvavad üht- ja teisted teistmoodi.
Piibli käsk on küll selgelt kirjas,
kuid samas osutas Jeesus armu,
tehes seda nii oma käitumise kui sõnade kaudu,
mistõttu sellistes olukordades
põrkame sageli kokku armulise Jumalaga.
Mida siis lähedased peaks tegema,
kes ju soovivad, et neile kallis inimene oleks nendega võimalikult kaua?
Kuidas saaks neid selliseks olukorraks ette valmistada,
et nad mõistaks selle inimese otsust?
No ega inimene ei saa tegelikult otsustada muud, kui vaid seda,
et ta elu ei peaks kunstlikult alal hoidma.
Ta võib sellest avameelselt rääkida,
öeldes, et ta ei taha jääda kui mingiks tombuks voodis,
vaid kui loomulik surm tuleb, siis ta tahabki surra.
Ja lähedased saavad selleks siis ka valmis olla,
kui just samal päeval ei sünni.
Need on kahtlemata rasked küsimused,
kus pole üheseid ja kergeid vastuseid.
Tegu on väga isikliku teemaga.
Sageli need spetsialistid, kes töötavad hospiitsides,
on õppinud olema neis olukordades vägagi head abilised.
Lisaks sellele, kui inimene usub Jeesusesse
ja loodab Tema peale,
siis tal on ka alaline kindlustunne ja kaitse Jumala poolt.
Nii ka inimene teab, kuhu ta peale surma läheb.
Rääkisid juba tombuna voodisse jäämisest,
mis võib paljude jaoks olla hirmuäratav
ja mitte soovitav valik.
Kui aga keegi jääb ajusurmas haiglavoodisse lebama
ja omaksed peavad otsustama,
kas jätkata tema hooldamist selliselt või mitte.
Millist nõu sa sellises olukorras annaksid?
Raske on nõu anda,
aga kui see inimene on jäänud lihtsalt tombuna voodisse lamama
ja tal pole enam lootust sellest eluga välja tulla...
Kuigi lugesin alles hiljaaegu,
et keegi naine lamanud teadvusetult voodis 37 aastat
ja siis korraga ärganud sellest ning öelnud oma poja nime.
Nii et, kes muu peale Jumala saaks lõplikult otsustada,
kes tõuseb sealt voodist ja kes mitte.
See naine oli koomas kõik need aastad.
Ma tõesti ei tea...
See on ülimalt raske.
Omastel on muidugi õigus anda luba hingamisaparaadi eemaldamiseks,
mispeale inimene ka sureb.
Aga kui tolle naise mees ja poeg oleks ka andnud selle loa,
siis mis tunne sel pojal oleks olnud peale seda, kui ema ärkas?
Kas ta sel hetkel oleks veel ka seda heaks ideeks pidanud?
Kindlasti mitte.
Nii et, sattudes sellisesse olukorda, tasub muidugi tõsiselt kaaluda.
Tuleks hankida võimalikult palju infot selle kohta, mis on toimunud
ja kas on toimunud mingeidki erandlikke muutusi,
mis võiks anda lootust elule.
Seda kõike enne, kui langetada kergekäelisi otsuseid.
Mainisid varem ka eutanaasiat.
Kuidas me usklikena peaks suhtuma abistatud enesetappu?
Olen seda meelt, et usklik ei peaks seda tegema.
Punkt.
Jah, meil on palju usklikke,
kes elavad paljuski oma tahte kohaselt
ja kardavad haigusi ning valu.
Kuid meil on palju häid hospiitshaiglaid,
kus ei pea kannatama valu
ja kus võib elada elu lõpuni selliselt, et valu teema on lahendatud.
Nii võib lasta turvaliselt Jumalal otsustada,
millal meil on aeg siit elust lahkuda.
Nii ei soovitaks ma usklikele abistatud enesetappu.
Saan aru, et siin võib olla tegu põhjus-tagajärg seadusega,
mille Jumal on loonud.
Ma ise arvan,
et kui see eutanaasia seadus vastu võetakse,
siis see tuleb tolle abordi seaduse tagajärjena.
Ja see puudutab esmalt neid,
kes on kehtestanud selle abordi seaduse.
Ega ju tänapäeva noored seda abordi seadust vastu võtnud.
Nad nüüd küll elavad sellega
ja osad neist on ehk rahulgi, et selline seadus on olemas,
kuid meie põlvkond oli see, kes selle seaduse vastu võttis.
Minuvanused inimesed hääletasid selle poolt
ja otsustasid selle seaduse kasuks,
mistõttu meie ka vastutame selle eest.
Kui aga keegi on teinud aborti ja saab millalgi hiljem usklikuks,
siis kuidas tulla usklikuna toime
oma teo- ja sellega kaasnenud tunnetega?
Olles töötanud 70'ndatel A-kliinikus terapeudina,
sain ühe noore naise omale patsiendiks,
kes oli teinud aborti.
Ta ei suutnud kuidagi oma süütundega toime tulla
nagu ka enesehävituslike mõtetega peale aborti.
Nii tegelesin temaga päris mitu aastat.
A-kliinikus töötades ei saanud ma omaalgatuslikult Jumalast rääkida.
Vaid kui patsient küsis, siis sai.
Nii pidi püüdma põhimeetoditega taastama inimese elutahet.
Samas palusin sageli mõtteis vaikselt selle inimese eest.
Kuid olles pea 30. aastat osalenud kristlikus teraapiatöös,
siis olen eriti tugeva süü- ja häbitunde puhul
kasutanud sellist meetodit,
et olen palunud naisel anda oma aborteeritud lapsele nime.
Seejärel aga minna mõnda ilusasse kirikusse,
põlvitada seal altari ees
ning anda Jumalale see laps üle, paludes andeks oma teo eest.
Paludes nimeliselt andeks lapse eest, kes sai aborteeritud,
et Jumal võtaks ta oma taevariiki
ja andestaks naisele ta patud.
Taoline meetod on toiminud üsna hästi.
See on selline konkreetne asi.
Konkreetne lein ja sellega toimetulek,
sest lapsele nime andmine muudab selle väga reaalseks.
Oma patu tunnistamine altaril
ja samas oma lapse üleandmine Jumalale.
Kõik need lood üheaegselt, paludes andeks Jumala käest.
See on tõeliselt võimas.
Osadel inimestel on kogemus taevas käimisest,
kus nad on näinud aborteeritud lapsi
õnnelike ja rõõmsatena mängimas.
Seegi võib olla üsna tervendav kogemus.
Võib küll.
See muudab ehk asja pisut kergemaks,
kui see, et peab võtma vastutuse oma tehtud patu eest.
Pean abordi tegemist tõesti patuks,
kui selleks pole mõnda tõeliselt mõjuvat põhjust.
Mõtlen pigem sellele,
et see patt tuleks siiski viia Jumala ette
ja tunnistada see üles, võttes seeläbi vastutus tehtu eest.
Mitte ei lähe lihtsalt rõõmustama koos nende rõõmsate lastega taevas.
Sest see ei pruugi tingimata kustutada
sügaval südames olevat süütunnet ja häbi.
Mis oleks su meelest põhjendatud põhjused
abordi tegemiseks?
Soome seadustes oli enne sees see, et ema võib raseduse tõttu surra.
Või siis midagi muud,
kuid mu meelest pole põhjendatud põhjuseks see,
et laps võib olla puudega või mõne muu väärarenguga.
Olen lugenud paljusid lugusid ja näinud inimesi, kes on öelnud,
et puudega laps on olnud neile suureks õnnistuseks.
Ja tegu pole üldse vaid usklike inimestega.
Ehk siis, seegi on koht,
kus kipume haarama vaid Jumalale kuuluvat õigust
anda elu.
Tänapäeval öeldakse nõuandlates väga kergekäeliselt:
"Ärge jätke seda last alles, sest tal on see, teine ja kolmas asi."
See teeb mind küll murelikuks.
Sest puudegagi inimesel on õigus elule.
- Usun küll nii.
Ja kes saakski üldse öelda,
milline on elamist väärt elu ja milline mitte.
Selles osas tuleb loota vaid Jumalale,
et Temal ainsana on võime näha tervikpilti
ja otsustada me elude üle.
Kuid arstiteaduslikud põhjused on muidugi need,
mis võivad jääda rõhuma
nagu mõned muudki põhjused.
Kuid need kõik on pigem erandid,
sest põhireegel on siiski see, et Jumal otsustab elu ja surma üle.
Rääkides otsustest elu ja surma üle, siis kuidas märgata koguduses inimesi
kes elavad rasketes olukordades
ja ehk mõtlevad selle elu ja surma küsimuse peale.
Kogudused võiks hingehoiu teenistuse raames
luua leinarühmi, hakkama saamise rühmi jne.
Kui näiteks on kaks inimest, kelle lähedane on suremas
või juba surnud,
siis neile võiks olla leinagrupp.
Kui on neid, kes kannatavad abordi tegemise tõttu,
siis neile võiks luua ühe hakkama saamise grupi
ja nö puhtaks saamise grupi,
kus palvete ja vestluste kaudu ning pikaajalise abistamise kaudu
viia Jumala palge ees läbi üks puhastusprotsess.
Mis aga puudutab neid, kes ei usu Jumalasse,
siis nende puhul sõltub meie mõju seadustes kirjapandust.
Kuidas tulla toime kurbusega, mis võib inimest
peale raskete otsuste tegemist tabada?
Kõige efektiivsem on kaaslaste toetus.
Üks kurvastav ja leinav lähedane
mõistab tavaliselt teist kurvastavat ja leinavat lähedast
vägagi hästi,
sest ta on oma tunnete poolest teisega samas paadis.
Nii suudab ta ka asetada end teise olukorda.
See on ka põhjus, miks leinagrupid on nii efektiivsed.
Või miks kogudustes on lahutanute grupid.
Sest kui soovime oma kogudustesse uusi liikmeid,
siis harva leidub neid,
kes 40-50-aastaselt oleks vaid korra abielus olnud.
Nii peame leppima tõsiasjaga,
et pattu langemine liigub üha enam kasvavas suunas
ja kogudus peaks oskama selliste inimestega toime tulema.
Mitte lahterdama inimesi headeks, kellega tahetakse olla
ja kõik nutused kujud saadetakse siis kuhugi mujale.
Te koguduse auks võib öelda, et nägin seal palju tänavainimesi
ja ma hindan seda tööd kohe eriti kõrgelt.
Sageli võib juhtuda nii, et käime inimestest lihtsalt mööda,
vaadates mööda nii nende olukordadest kui tunnetest.
Mida see su meelest ütleb?
Kui räägid nüüd kristlastest,
siis see räägib sellest,
et oleme jäänud tugevasti kinni uhkuse ja omaenese õigsuse küüsi.
Jumal ei ütle meile: "Võta nüüd rahulikult
ja ära muretse oma pattude üles tunnistamise pärast."
Saatan on see, kes seda ütleb.
Saatan valitseb omaenese õigsuse ja silmakirjalikkuse sfääris,
mis on läbi aegade mõjutanud ka Jumala rahvast.
Seda ka juba nii Vanas kui Uues Testamendis.
Need aga suigutavad meid valesse unne.
Nii pole me ka väga huvitatud kerjustest,
kes ka päriselt toitu vajavad.
Me aga mõtleme: "Mingu sotsiaalhoolekandesse!"
Sotsiaalhoolekanne ei saa olla koguduse südametunnistus
Meil peaks ikka olema omaenda südametunnistus,
mis laseb meil ka kaasa tunda.
Tänapäeval öeldakse,
et kellelegi kaasa tundmine on haiguslik nähe.
Ma pigem ütleks, et selle mitte tundmine on haiglaslik
ja veelgi enam nartsissistlik.
Kas küsimus võib olla selles,
et teise inimese elu peegeldab me enda elu valusid,
millega me ei julge ega soovi tegeleda.
Teatud oludes võib nii olla ja ongi,
kui mõelda juba väljaspoolt nähtavale kitsikusele, valule ja puudusele.
Kui aga mõelda võrdses seisus olevatele suhetele,
siis ka seal võib nii olla.
Olen märganud, et me kristlastena oleme armulikud
vaid selliste kaasinimeste suhtes,
kelle langemised on sarnased me endi omadele.
Kui aga keegi teeb midagi,
milles me enda meelest ise oleme puhtad olnud,
siis seal pole meil mingit armulikkust.
Kuid õnneks pole Jumal selline.
Nii on. Meil on rohkelt arenguruumi.
- Meil on läbi elu arenguruumi - kohe pikalt ja rohkesti.
Oleme rääkinud täna olulistest asjadest,
mis puudutab seda, kes otsustab elu ja surma üle.
Vaatajais on see ehk tõstatanud mitmeid erinevaid mõtteid ja tundeid,
mistõttu palun,
et palvetaksid veel lõpetuseks nende eest.
Aitäh Sulle armas taevane Isa,
et saame usaldada kõik need olulised asjad Sinu hoolde.
Mäletan, kuidas Su enda Poeg - Jeesus,
usaldas ristil olles oma elu Sinu hoolde,
öeldes: "Võta mu elu ja sündigu Sinu tahtmine."
Jeesus, ehk see on parim palve meiegi jaoks
keset aegu ja olukordi, kus oleme.
Et kui läheb raskeks, võiksime öelda: "Sinu tahe sündigu!"
Anna meile võimet ja alandlikkust alistuda Su tahtele,
isegi, kui see läheb me enda tahte vastu.
Anna meile võimet usaldada oma elu ja tahe Sinu hoolde,
et Sa saaks mõjutada me tahet.
Aitäh Sulle, et armastad igat üht meist,
sõltumata sellest, millised me oleme
ja tahad viia meid kord oma taevariiki
tänu sellele, et Jeesus suri ristil ja tõusis taas surnuist.
Meie Issanda Jeesuse Kristuse arm,
Jumala Isa armastus ja Püha Vaimu osadus
jäägu meie kõikidega nüüd ja igavesti, aamen.
Olge õnnistatud!
Tõlge: Anne-Ly Raukas
Soovides toetada TV7 tööd, võid helistada 900 1777 (hind 7 eur),
või teha pangaülekande, leides me andmed www.tv7.ee Aitäh!