Tervetuloa seuraamaan Rikotusta eheäksi -ohjelmaa!
Tänään keskustelemme kuolemasta terapeutti, pastori, -
kirjailija Seppo Jokisen kanssa. Tervetuloa, Seppo! -Kiitos, kiitos!
Elämässähän ei muu ole varmaa kuin kuolema.
Silti se on monille vaikea aihe, joka tuntuu niin pelottavalta, -
että siitä ei puhuta eikä sitä haluta nähdä.
Tehdyn kyselyn mukaan suurin pelko suomalaisilla on juuri kuolema.
Seppo, mikä kuolemassa oikein pelottaa?
No, kuolemassa pelottaa tietysti se ehdottomuus, -
ainutlaatuisuus ja ainutkertaisuus ja se, että emme tunne sitä.
Emme kukaan ole sitä kokeneet, niin emme voi kertoa, miltä se tuntuu.
Vanha viisaus on, että mitä ihminen pelkää, -
sen hän haluaa tuhota eli se on tämä primitiivireaktio, -
mikä syntyy helposti meissä. Kun kuolemaa ei pysty tuhoamaan, -
niin sen pelon joutuu käsittelemään sisällään.
Jos ajatellaan aikuista suomalaista ihmistä, -
joka on elänyt pelottavassa lapsuudessa -
tai siellä on traumaattisia pelkokohtauksia, -
niin hänellä tämä pelko voi olla paljon suurempi, laajempi -
ja massiivisempi kuin rakkaudessa kasvaneella lapsella aikuisena.
Millainen tavallaan on sisäänrakentunut persoonamme -
ja paljonko siellä on pelolla valtaa, niin ne vaikuttavat.
Olen myös huomannut - tutkimuskin tehtiin 90-luvulla muistaakseni -
että suomalaisten elämänpelko on kääntynyt usein kuolemanpeloksi.
Tavallaan ei uskalla elää eikä elä.
Sitten psyyke muuttaa sen kuolemanpeloksi, -
jotta se olisi helpompi käsitellä kuin elämänpelko. - Aivan.
Jollekin kuolema tulee pitkällisen sairauden jälkeen -
tai jollekin tulee joku onnettomuus.
Kipua ehkä ihmiset pelkäävät. Miten sellaista voi käsitellä?
Kipua monet pelkäävätkin jopa niin, -
että haluavat eutanasiaa eli armokuolemaa omalle kohdalleen.
Tänään juuri luin junassa tänne tullessani virolaisesta naisesta, -
joka oli Sveitsissä käynyt tämän eutanasian.
Hänellä oli 4 aikuista lasta. 17-vuotias taisi olla nuorin.
He olivat mukana siellä. Hän otti kaksi lasia ainetta.
Ensin yhden lasillisen jotain ja 1/2 tunnin päästä toisen.
Melko pian sen jälkeen alkoi hengitys käydä raskaaksi, -
korahteli ja loppui. Hänen syynsä oli ALS-diagnoosi.
Hän tiesi, että siinä voi tulla jopa täysin hengityskyvyttömäksi.
Loppu voi tulla tukehtumalla ja hän halusi välttää sen.
Hän oli pyörätuolissa nyt jo. Siinä on myös se kipu.
Hänellä oli ollut lehtijutun mukaan -
hyvin päättäväinen ja itsenäinen elämä.
Minun ymmärtääkseni hän ei voinut hyväksyä sitä, -
että hän menettää oman elämän hallinnan -
eli ei pysty enää päättämään yhtään mistään loppuaikana. Se oli liikaa.
Ei voinut luottaa siihen, että kuitenkin hoito on sellaista -
ja Jumala tietää, milloin aika on. Kristityn pitäisi ymmärtää, -
että meidän elämämme ei ole meidän käsissämme vaan Jumalan käsissä.
Kun sitten on äärimmäinen ahdistus ja tuska, -
niin tässäkin ehkä tapahtuu lipsumista. - Kyllä.
Joitakin voi kuolemassa pelottaa, kuinka omaiset sitten pärjäävät.
Joo, kyllä. Ainakin itsemurha-asioissa.
Sitähän on paljon puhuttu, että antaa lapsille loppuelämän tuskan.
En tiedä, jos luonnollinen kuolema sairaalassa tai missä tahansa...
Totta kai lapsille ja omaisille tulee suru, -
mutta suru on normaalia kuoleman tilanteessa.
Emme voi koskaan ajatella, että voisimme elää niin, -
ettei olisi pettymyksiä ja surua kenelläkään, -
ei edes meillä tai läheisillämme.
Pettymys ja suru kuuluvat elämään -
ja niitten oppiminen on osa elämänhallintaa. - Kyllä.
Sanotaan, että kuolemanpelko voi johtua siitä, -
että oma itse häviää. Tulee olemattomuuden pelko.
Miten kuolemanpelko voi ilmetä? Voiko se aiheuttaa muita pelkoja?
Enemmän ajattelisin, että muut pelot vahvistavat kuolemanpelkoa -
ja sitä pelkoa tuntemattomasta.
Pelkoahan on kahdenlaista: suojelevaa pelkoa ja tuhoisaa pelkoa.
Suojeleva pelko kuvataan yleensä elämää suojelevaksi.
Punaisissa liikennevaloissa jalankulkijana odotat vihreitä valoja.
Se on tervettä pelkoa. Tai väistät kuorma-autoa.
Vaikka se tulisi sinun kaistallasi, kävelijänä vaikka hyppäät tieltä, -
ennen kuin pidät kiinni oikeudestasi, että sen pitää väistää.
Jos se ei väistä, niin sinä kuolet. Nämä ovat tervettä pelkoa.
Tuhoisa pelko tulee pelkokokemuksista jo lapsuudesta.
Olen varma, että minun pahin pelkoni on tullut jo kohdussa.
Äiti oli niin ahdistunut kokiessaan olevansa raskaana, -
että yritettiin aborttia Turussa Humalistonkadulla.
Tiedän sen paikankin. Se ei onnistunut ja minä synnyin.
Kun synnyin, niin äidin puoliso, joka silloin tunnettiin isänäni, -
ja josta vasta 2 vuotta sitten sain tietää, ettei hän olekaan isäni, -
niin hän yritti tappaa minua kolmen ensimmäisen elinvuoden aikana.
Ihmettelin aikuisena jatkuvaa jännitystäni ja pelkotilojani.
Pelko oli niin hallitsevaa, että kun menin kirkkoon tai elokuviin, -
niin minun piti aina istua reunapaikalla, -
niin että poispääsy oli vapaa ja välittömästi pääsi lähtemään.
Kerran Turussa Mikaelinkirkossa vaimo meni edellä -
ja menin hänen perässään. Hän meni keskelle penkkiriviä aika eteen.
Molemmille puolille tuli ihmisiä, toiselle puolelle jalkavammainen.
Tajusin siinä, etten pääse täältä kesken pois.
Ei ole koskaan tarvinnut lähteä, mutta poispääsy piti varmistaa.
Mietin, mistä tämä pelko voi tulla. Pelottava oli aina tuolla takana.
Joku uhka oli aina takana.
Sitten näin Puolassa kuvatun elokuvan, joka kuvasi aborttia.
Siinä näytettiin, kun kamera tunkeutui äidin kohtuun.
Pieni, tuon kokoinen ihmisen alku yritti jotenkin mennä sinne.
Eihän se pääse mihinkään sieltä. Silloin tajusin sen, -
että minun pahin neuroottinen pelkoni on syntynyt kohdussa -
sen abortointiyrityksen seurauksena. Minä sain nimen sille.
Nämä taustapelot ennen syntymää tai syntymän jälkeen, -
niin ihmisessä on valtava määrä pelkoa.
Jos se ei sitä millään muulla pysty selittämään, -
niin sitten otetaan joku totaalinen kuten kuolema.
Se pelko on helppo kanavoida siihen kuolemaan, ja se saa nimen.
Nimetöntä pelkoa ja ahdistusta ei voi käsitellä.
Näin on. Entä, jos joku pelkää kuolemaa niin paljon, -
että se vaikuttaa hänen elämisen tahtoonsa tai kykyyn elää.
Ei uskalla elää. Toinen ääripää on, että aletaan elää holtittomasti, -
otetaan isoja riskejä. Mitä tästä sanoisit?
Valtavat riskit ovat yleensä juuri sitä hidasta itsetuhoa.
Siinä on jo tavallaan otettu aika iso riski, että jospa kuolisi.
Menenpä tuosta, vaikka punaiset palavat ja pillit soivat.
Siinä on jo suuri itsetuhoisuus päällä.
Jos taas tuntuu, ettei pääse mihinkään pakoon, -
niin silloin pitäisi viimeistään päästä hakemaan apua.
Tietysti voi olla... En oikein usko, että kuolema pelottaa.
Jumala on rakentanut meidän persoo- nallisuutemme ja psyyken niin, -
ettemme ajattele kauhean paljon kuolemaa.
Jos Hän olisi ilmoittanut syntymä- päivän, 15.7. kuten minulla -
vuonna 1945 ja kuolinpäivän 29.8.2020.
Ajattele, miltä se tuntuisi, vaikka siihen olisi vielä aikaa?
Hän on jättänyt meille sen avoimeksi. Emme tiedä kuolinpäiväämme.
Hän on antanut meille myös aika vahvan elämänhalun.
Ihmisellä on valtavan vahva halu elää.
Että hän luopuu elämänhalusta vapaaehtoisesti tai pakosta -
edellyttää todella suuria traumoja.
Jos kuolemanpelko tulee hallitsevaksi peloksi, -
niin mielestäni pitäisi kyllä saada apua.
Jos tällainen ihminen tulisi, minä ainakin alkaisin selvittää, -
mitä on tapahtunut ennen. Mitä tapahtui lapsuudessa?
Siellä vahvat pelot ja vahvat riippuvuudet yleensä syntyvät.
Ja tärkeää on...
Meidän tunne-elämämme alkaa kehit- tyä, kun saamme alkumme kohdussa.
Tietoisuus itsestämme tulee vasta ensimmäisessä uhmaiässä, -
kun lapsi tajuaa olevansa erillinen ja pystyvänsä sanomaan ei.
Uhmaikä on sen merkki, että on tajunnut omaavansa oman tahdon.
Sitten se sanoo sitä jatkuvasti, muttei ole paha, -
vaan se iloitsee siitä omasta tahdostaan.
Jostain on siellä murskattu sisintä niin paljon, -
että pelkotilat ovat jo niin hallitsevia.
Kun hän ei ole muuta nimeä keksinyt niille, niin se on kuolema.
Kyllä. Johanneksen evankeliumissa Jeesus lohduttaa -
veljeään Lasarusta surevaa Mariaa ja sanoo: -
"Minä olen ylösnousemus ja elämä; joka uskoo minuun, -
se elää, vaikka olisi kuollut. Eikä yksikään, joka elää -
ja uskoo minuun, ikinä kuole."
Terapeuttina ja pastorina lienet tavannut ihmisiä, -
jotka ovat olleet tekemisissä kuoleman kanssa.
Näkyykö jotain eroa siinä, millainen maailmankatsomus on, -
kuinka hän käsittelee kuolemaa? - On, on.
Varmaan 90-luvulla paljon luin, kun tein itse kirjoja, -
joissa yritin ilmentää kristillistä sielunhoitoa ja apua.
Sain tutkimuksia. Amerikassahan on tutkittu kuolemaa, -
ja nimenomaan sitä, voiko rukouksella ja uskolla olla merkitystä.
Yhdysvalloissa on tultu siihen tulokseen, -
että Jeesukseen luottava ihminen -
kuolee yleensä hyvin rauhallisesti.
Oli joitakin ihmisiä, joilla ei ole turvaa Jeesuksessa Kristuksessa.
Heillä on hirveitä ahdistuksia ja tuskia kuolemassa.
En mene sanomaan, kenellä näitä on, mutta uskon, -
että Jumala antaa levon ja rauhan ihmiselle.
Olen ihan varma siitä, -
että usko saattaa meidät kuoleman rajan yli.
Enkelit ja Jeesus itse ovat vastaanottamassa.
Usko Jeesukseen on niin suuri perusturvan lähde, -
että ei voi oikeastaan mikään olla sen vahvempi.
Nimenomaan. Jos ajatellaan kuolemaa, -
niin sanoitkin jo, että tuntematon pelottaa enemmän. - Kyllä.
Nykyään kuolema on siivottu aika lailla katseiltamme.
Ennen vanhaan se oli luonnollisemmin läsnä.
Nykyään se tulee ehkä esiin uutisissa -
tai kun joku läheinen kuolee. Voiko kuolemaan valmistautua?
Minun mielestäni Jumala alkaa valmistella ihmistä, -
joka saavuttaa esimerkiksi minun ikäni.
Sitä sanotaan riisumiseksi.
Elämän suuret tavoitteet menettävät merkitystään, -
esim. raha, omaisuus. Kaikki nämä, jotka ovat tärkeitä tavoitteita -
työssä oleville, nuorille ja keski-ikäisille.
Olen käynyt tätä jopa omassa elämässäni läpi.
Minulla riisuminen alkoi täytettyäni 50 vuotta.
Sinä vuonna yhtäkkiä tajusin, että keskim. 2/3 elämästä takana -
ja 1/3 edessä. 75-76 vuotta on miehellä keskimääräinen elinikä -
tai silloin oli Suomessa. Nyt se voi olla pari vuotta korkeampi.
Sen seurauksena aloin lukea lähinnä viikonloppuisin lehdestä -
kuolinilmoitukset ja edelleen tänä päivänä luen.
Se on valmistautumista siihen. Aina kauniita värssyjä lukiessani -
valmistelen myös itseäni kuolemaan.
Monet ihmiset valmistautuvat siihen monin tavoin.
Jotkut tekevät hautajaisohjelman omiin hautajaisiinsa.
Anoppini on nyt 86-vuotias.
Kun kerran viikossa käymme siellä, hän puhuu joka kerta -
kuolemasta, hautapaikoista ja näistä kaikista.
Tämä on juuri sitä oman sielun ja psyyken valmistelemista siihen, -
että siitä tulee jotenkin tuttavampi.
Äkillinen kuolema on shokki läheisille.
Itselle se on ohi saman tien. En tiedä, mitä se on kuolleelle, -
mutta läheisille se on shokki. Siitä puuttuu valmistautuminen, -
ja se, että voidaan valmistautua läheisen kuolemaan.
Tämä tuntematon aiheuttaa ns. primitiivireaktion.
Mitä en tunne, sitä pelkään. Mitä pelkään, sen haluan tuhota.
Ihmiset ovat halunneet aina erilaisuutta tuhota -
kautta ihmiskunnan historian. Jos on joku tuntunut pahalta, -
niin se on haluttu lynkata, hirttää tai miten vaan, -
vaikkei ole tutkimusta tai tietoa, onko se oikeasti sitä.
Nyt tuo some lynkkaa, hirttää, pistää ihmiset pois virasta -
ja ajaa itsemurhaan. Se on äärettömän tehokas, -
mutta minusta myös vaarallinen ilmiö.
Kuka siellä otetaan lynkattavaksi...
Siellä ei ole tavallaan sitä kontrollia, mitä on kahden kesken, -
kun näkee vastustajansa. Naputellaan sinne näkemättä ja tietämättä, -
kuka se on. Se, jolle viesti naputellaan, lukee sen.
Se kohdistuu häneen, ja sen voima on yllättävän suuri.
Mielestäni näissä asioissa pitäisi myös...
Ruotsissa yksi mies Me too -kampanjan seurauksena -
tappoi itsensä melko nopeasti. Hän oli hyvin merkittävässä asemassa.
Pitäisi harkita, mihin kampanjaan nimensä ja kannatuksensa pistää, -
koska johonkin se aina kohdistuu.
Se ei vain lähde bittiavaruuteen, vaan siinä on inhimillinen puoli.
Siellä on aina joku kohde. Ei se ole vain avaruuteen menevä juttu.
Olemme menettäneet sen kontrollin, joka tulee, kun ihmisen näkee.
Keskustelemme useimmiten aika fiksusti tuntemattomienkin kanssa.
Jos kuvattaisiin tilanteet, mitä puhutaan siitä ihmisestä muuten, -
ei sitä kestäisi monikaan katsella.
Tätä on ihmisen kaksinaisuus. Näytellään parempaa kuin ollaan.
Kun päästetään peto irti, se kiertää avaruudessa -
ja sillä on valtava voima ja valtava viha yleensä.
Juurikin näin. Entä lapset? Kuinka puhua kuolemasta lapsille -
ja ikätasolle sopivasti? Missä iässä lapsi oivaltaa kuolevaisuutensa?
Uskon hänen oivaltavan, jos hänelle opetetaan ja kerrotaan se, -
kun hän on oivaltanut olevansa erillinen persoona 2-3-vuotiaana.
Olin 5-6-vuotias, -
kun isoäitini kuoli. Näin hänet elävänä -
ja sitten siihen aikaan vielä, oliko se ehkä vuonna 1951-1952 -
avattiin arkku hautausmaalla Turussakin.
Se ei ollut kappelissa vaan pihalla. Kansi nostettiin pois, -
ja kaikki saattoväki kävi hyvästelemässä vainajan.
Hän oli siis siinä konkreettisesti läsnä.
Se näytti pikkupojasta kamalalta, kun minutkin nostettiin siihen.
Se oli julmannäköinen vanhus lautumat kasvoissa, -
mutta jotain kauhua se ehkä poisti kuolemasta.
Sen kuoleman todellisuus ja ehdottomuus tulivat kuitenkin ilmi.
Kansi pistettiin kiinni, vietiin kirkkoon/kappeliin siunattavaksi -
ja sen jälkeen laskettiin hautaan.
Lapsikin sen tietää, että sieltä ei enää nousta.
Se on sitten ylösnousemus. Se oli minusta kyllä ennen...
Ennen itkettiin ja kun maaseudulla kuoli joku, se pestiin ensin -
ja vietiin johonkin suuliin, pidettiin siellä ja käytiin katsomassa.
Veisattiin virsiä ja rukoiltiin. Siinä oli elämää kuoleman kanssa.
Nyt se on siivottu pois, kuten alussa sanoit.
Se on siivottu, eivätkä ihmiset mielellään halua kuulla siitä.
Ei haluta puhua vanhuksistakaan vaan senioreista ja ikäihmisistä, -
ettei kuolema vaan tulisi lähelle.
Lapsellekin kuolemasta voi puhua ihan luonnollisena asiana? -Kyllä.
Alkutalvesta 2019 Suomessa tapahtui aivan peräjälkeen -
kaksi merkittävää kuolemantapausta: mäkihyppylegenda Matti Nykänen -
ja muusikko Olli Lindholm. Kuolema tulikin kahvipöytäkeskusteluihin.
Jossain uutisissa kerrottiin, että keski-ikäiset miehet heräsivät -
ruuhkauttamaan terveydenhuollon tarkistuttaakseen oman tilansa.
Yhtäkkiä kuolema olikin konkreettisesti tullut lähelle.
Kuinka käsitellä kuolemantapausta, -
vaikka se tulisi tämmöisen julkisen tapahtuman kautta?
No, tietysti me, joilla on usko Jeesukseen, -
niin meidän on mielestäni aika helppo käsitellä sitä, -
jos usko pysyy tiedon tasolla.
Aina tunteet eivät välttämättä koe helpoksi sitä, -
jos siellä on paljon pelkoa ja ahdistusta.
Jos ajattelen tavallista ihmistä, niin tämä kuvastaa juuri sitä, -
mitä kerroit näiden kahden kuolemasta.
Me elämme ruuhkavuosina, niin kuin kuolemaa ei tulisikaan.
40-50-vuotiaat miehet eivät kuolemaa ajattele kovin usein, -
vaan sitä, mistä saisi vielä lisää. Rakennanko 3. talon ja myyn sen?
Paljonko tulee voittoa? Tai jotain tämmöistä.
Se on aika normaalia minusta, mutta tämä pysäyttää.
Olen rukoillut jo vuosikausia, että suomalaiset saisivat synnintunnon.
Näin voisi herätys tulla. Ei herätystä voi tulla ilman synnintuntoa.
Uskon, että kuoleman läheisyys sen äkkiä noustua puheenaiheeksi, -
tuo myös kysymyksen, mihin joudun kuoltuani?
Seurauksena voi jopa tulla sen miettiminen, ovatko asiani kunnossa.
Minun ikäiseni ja vähän nuoremmat -
ovat koulussa kuulleet kristinuskon opetusta, joten tietoa on kyllä -
Jeesuksesta, Jumalasta ja pelastuksesta.
Nuoremmilla ei ole enää edes sitä tietoa, -
niin kuolema on varmasti todella pelottava.
Sitten ovat nämä kaikki aineet, joilla pystytään kuolemanpelko...
Venäjällä oli valtaa pitävillä tärkeintä pitää vodka halpana.
Miksi? Siksi, että ihmiset pysyivät tyytyväisinä.
Kun vedettiin kännit, ei jaksettu valittaa ja nousta barrikadeille.
Vedettiin lärvit, nukahdettiin ja aamulla töihin.
Vodkan ja leivän piti olla halpaa. Ihmiset turrutettiin -
ja puudutettiin päivästä toiseen niin, ettei ajateltu mitä tapahtuu.
Niinpä. Miten kulkea ihmisen rinnalla, jota kuolema koskettaa?
Joskus voi olla vaikeaa se, miten osoittaa toiselle myötätuntoa, -
lohdutusta tai sanoja. - Se onkin äärettömän vaikeaa.
Kuolemaan valmistautuvan vierellä -
ei tarvita niin paljon sanoja kuin sitä kuuntelemista.
Vuonna 2015 vai 2016 minulla oli henkilö, -
jota en ikinä tavannut elävänä, mutta sähköpostiyhteys oli.
Hän oli lopputenttejä vaille valmis psykoterapeutti.
Hän oli kiinnostunut uskonasioista, sitten kun oli todettu syöpä.
Hän oli jotain kautta saanut minun yhteystietoni -
ja lähetti sähköpostia. Olin silloin Puerto de la Cruzissa talven.
Hän kyseli Jumalasta ja meille tuli aika tiiviskin sähköpostivaihto.
Kerroin Jeesuksesta, koska hänellä oli herännyt jo kuolemanpelko.
Oli todettu, että syöpään ei saada sopivaa lääkitystä.
Sitä ei pystytä parantamaan.
Kerroin, miten Jeesus on syntimme sovittanut ja antaa ne anteeksi.
Aika pian sain sähköpostissa julistaa hänelle synninpäästön -
ja julistaa hänet Jumalan lapseksi ja Jeesuksen perilliseksi.
Muutama viesti vielä tuli. Minulla on ne vieläkin puhelimessa.
En ole voinut niitä pistää pois.
Meniköhän kuukausi synninpäästön julistamisesta sähköpostilla, -
niin tuli tyttäreltään viesti, että hän on kuollut.
En nähnyt koskaan häntä. - Voi olla hyvä, ettemme tiedä kuolemanhetkeä.
Se on meille siunaus, ettemme tiedä sitä etukäteen.
Hyvä. Kiitos näistä ajatuksista, Seppo!
Rukoilisitko vielä lopuksi aiheen puolesta katsojille?
Rakas taivaallinen Isä, tiedät, miten iso asia meille on kuolema, -
pelot, ahdistus ja kaikki tämä.
Herra, tiedät ne, jotka nytkin kamppailevat tämän asian kanssa.
He ovat ehkä saaneet diagnoosin, että aikaa on 1-2 kk, 1/2 vuotta.
Herra, Sinä tiedät, miten se pistää pienen ihmisen maailman sekaisin.
Rukoilen kaikkien niiden puolesta, -
jotka itse ovat saaneet kuoleman- tuomion lääkäreiltä/joltain muulta.
Samoin heidän läheistensä puolesta.
Jeesus Kristus, kuoleman voittaja! Anna heille armosi ja rakkautesi.
Anna oman voittosi tulla heille voitoksi.
Anna kuoleman olla vain yksi osa elämää, kuten jotkut sanovat.
Se on kaikkein kriittisin osa monille meistä.
Sinä, joka siellä nyt katselet, kuuntelet ja itket.
Mitä sinun pitäisi tehdä? Usko Herraan Jeesukseen.
Sanon näin ja julistan sinulle Jeesuksen nimessä ja veressä -
kaikki synnit anteeksiannetuiksi tällä hetkellä.
Saat lähteä kuolemaa odottamaan ja kohtaamaan -
Jeesuksen verellä pestynä ja puhdistettuna.
Kuten Mirkka aiemmin sanoi, että joka uskoo minuun, se elää, -
vaikka olisi kuollut. Sinäkin saat elää kuolemasi jälkeen.
Meidän Herramme Jeesuksen Kristuk- sen armo, Jumalan, Isän, rakkaus -
ja Pyhän Hengen osallisuus olkoon meidän ja teidän kaikkien kanssa, -
jotka nyt kamppailette tämän tosi ison asian edessä, -
nyt, aina ja iankaikkisesti. Aamen.
Sarjassa käsittelemme ihmisten yllättävän yleisiä ongelmia.
Annamme välineitä näiden työstämiseen ja läheisten tukemiseen.
Mistä haluaisit kuulla lisää? Lähetä palaute/toiveet sähköpostilla.
Tue ohjelmaa myös taloudellisesti. Kiitos!
Tekstitys: Tuula-Riitta Virrankare