TAASTATUD TERVIKLIKKUS
Tere tulemast vaatama saadet "Taastatud terviklikkus",
kus arutleme surma teemal
koos terapeudi-, pastori- ja autori Seppo Jokineniga.
Tere tulemast Seppo! - Suur tänu!
Elus pole miski muu nii kindel, kui surm.
Ometi on see paljude jaoks raske ja nii hirmuäratav teema,
et sellest ei räägita ja sellega ei soovita silmitsi seista.
Ühe läbiviidud küsitluse põhjal leiti,
et soomlaste suurim hirm on surmahirm.
Mis meid siis surma juures hirmutab?
Surma juures hirmutab muidugi see,
et see on midagi nii teistsugust ja vaid korra elus toimuv asi.
Ka see, et me keegi ju pole olnud surnud
ja seetõttu me ei tea, mis tunne see on.
Üks vana tarkusetera peitub tõsiasjas,
et see, mida inimene kardab, seda ta püüab ka hävitada.
Ehk siis, meis tõuseb kergesti esile üks primitiivne reaktsioon.
Kuna me aga ei suuda surma hävitada,
peame surmahirmuga tulema toime enda sees.
Kui mõelda täiskasvanud soomlase peale,
kelle lapsepõlv on olnud hirmuäratav,
või seal on olnud traumaatilisi, hirmutavaid kogemusi,
siis sellise inimese hirm surma ees
võib olla palju suurem ja laiaulatuslikum,
kui armastuse keskel kasvanud inimesel.
Ühtlasi sõltub see ka sellest, milline on meie seesmine inimene
ja kui palju on hirmul mõju selle inimese üle.
See kõik avaldab ka mõju.
Üks asi veel, mida olen märganud
ja mille kohta viidi 90'ndatel ka üks uuring läbi,
on see, et soomlaste hirm elu ees on pöördunud sageli surmahirmuks.
Inimesed ei julge elada
ja psüühika muudab selle surmahirmuks,
et seda oleks kergem mõista, kui hirmu elu ees.
Mis aga siis, kui keegi sureb pikaajalise haiguse tulemusena
võib toimub mõni õnnetus,
siis valu on ehk miski, mida inimesed samuti kardavad.
Kuidas sellega toime tulla?
Valu ongi see, mida paljud kardavad ja seda lausa selliselt,
et soovitakse minna eutanaasia ehk halastussurma teed.
Lugesin just täna ühest Eesti naisest,
kes valis Šveitsis läbiviidava abistatud enesetapu.
Tal oli 4 täiskasvanud last, kellest noorim oli vist 17-aastane.
Nad olid emaga seal kaasas.
Ta võttis üht ainet kaks klaasitäit sisse.
Algul ühe klaasitäie ja poole tunni pärast teise,
mispeale ta hingamine muutus üsna peagi raskeks,
tekitades kui norskamise häält ja peatudes siis lõplikult.
Tema diagnoosiks oli ALS ehk motoorneuroni haigus,
mistõttu ta teadis, et ta võib muutuda täiesti liikumatuks
ja võimetuks isegi hingata, mistõttu ta võinuks surra ka lämbudes.
Ta oli enne oma surma juba ratastoolis.
Selle artikli kohaselt oli tegu
väga otsusekindla- ja iseseisva naisega läbi kogu elu,
mistõttu usun, et ta ei suutnud leppida sellega,
et ta kaotab kontrolli oma elu üle.
Ehk siis, haiguse lõppfaasis
poleks ta olnud enam võimeline otsustama millegi üle.
Ta ei julenud loota võimaliku pakutava abi peale
ja veel enam sellele, et Jumal teab, millal meil on aeg siit ilmast lahkuda.
Kristlastena peaksime eriti mõistma, et me elud ei ole me endi kätes,
vaid Jumala kätes.
Kui aga inimene kogeb äärmuslikku kitsikust ja valu,
siis selles olukorras võib libastuda.
Osade jaoks võib olla hirmutav seegi,
et kuidas nende lähedased peale nende surma hakkama saavad?
Nii on.
Eriti enesetapu juhtumite korral on räägitud sellest,
et lastele jääb pärandiks eluaegne valu.
Kui aga keegi sureb loomulikku surma -
olgu siis haiglas või kus iganes mujal,
siis eks lapsed ja lähedased ole muidugi selle üle kurvad,
kuid kurbuse tundmine surma korral on igati normaalne nähtus.
Samas polegi võimalik elada nii,
et me ei valmistaks kellelegi kunagi pettumust või valu.
Pettumused ja valu kuuluvad elu juurde
ja neist õppimine on osa elukunstist.
Öeldakse, et surmahirmu puhul on hirm iseenda hävimise ees;
tunde ees, et sind pole enam.
Mil viisil surmahirm ilmneb
ja võib see kätkeda endas ka mingeid muid hirme?
Mõtleksin pigem nii,
et kõik teised hirmud suurendavad ka surmahirmu
ja hirmu tundmatuse ees.
Hirmu on kahte sorti.
On kaitsvat hirmu ja hävitavat hirmu.
Kaitsev hirm kaitseb me elu
ehk siis, kui valgusfooris põleb punane tuli,
siis sa jalakäijana ootad, millal süttib roheline.
Sel juhul on tegu eluterve hirmuga.
Või kui suur veok sööstab su suunas, siis sa hüppad pigem kõrvale,
kui mõtled: "Mul on siin õigus olla!" ja saad surma.
Nii et, see on selline eluterve hirm.
Hävitav hirm tuleb aga hirmutavatest kogemustest,
mida on juba lapsena kogetud.
Usun, et üks mu kõige hullemaid hirme
sai alguse juba ema üsas veel enne, kui olin sündinudki.
See oli tingitud sellest,
et ema tundis tohutut meeleheidet selle raseduse üle
ja ta üritas teha aborti.
Tean isegi seda kohta ja tänavat Turu linnas, kus seda püüti teha.
Kuid see abort ebaõnnestus ja ma sündisin ikkagi.
Peale mu sündi üritas mu ema abikaasa
ehk mu nö tolleaegne isa,
kelle kohta sain alles paar aastat tagasi teada,
et ta polnudki mu isa.
Sain sellest alles paar aastat tagasi teada.
Kuid see mees üritas mind mu kolmel esimesel eluaastal tappa.
Täiskasvanueas, mil kogesin pidevat pingeseisundit
ja hirme, mis olid nii valdavad,
et isegi kirikusse või kinno minnes pidin istuma kusagil ääre peal,
et saaks vajadusel kiiresti plehku panna.
Kord, kui läksime naisega kirikusse - tema ees ja mina järel,
siis ta läks kuhugi üsna ette ja keskpaika istuma.
Märkasin, et mõlemale poole istus veel inimesi
ja ühes otsas oli veel üks vigastatud jalaga inimene,
mispeale mõistsin, et sealt keskelt pole mul kuhugile pageda.
Mul polnud küll kunagi olnud vajadust lahkuda,
kuid tahtsin alati olla kindel selle võimalikkuses.
Nii hakkasin mõtlema,
et millest küll see hirm võiks tingitud olla?
Sest miski see hirmuäratav jahtis mind alati selja tagant.
Mingi oht jahtis mind alati selja tagant.
Siis aga nägin üht Poolas tehtud filmi abordist,
kus näidati, kuidas kui kaamera tungis ema üsasse,
siis loode - väike pikuke nagu ta oli,
tõmbus krõnksu ja püüdis kui pääseda,
kuigi tal polnud kuhugile minna.
Siis mõistsin, et mu suurim neurootiline hirm
oli tingitud ema abordi katsest.
Nii sain anda oma hirmule nime.
Kõik need taustalood nii enne kui peale sündi
on jätnud inimestesse tohutul hulgal hirme.
Ja kui seda siis ei osata millegi muuga seletada,
võetaksegi ette midagi nii totaalset, kui seda on surm.
Sellesse on lihtne kõik oma hirmud suunata
ja sel juhul on kogu lool ka nimi.
Sest nimetu pinge- ja hirmuga on raske toime tulla.
Sellele peab leidma mingi nime.
Nii on.
Mis aga siis, kui keegi kardab surma lausa nii palju,
et see mõjutab ta elutahet või ka võimet elada?
Nii et, inimene ei julgegi elada.
Või siis teine äärmus, et hakatakse elama metsikut elu
ja võetakse tohutuid riske.
Mida sa selle kohta ütleksid?
Tohutud riskid tähendavad aeglast enese hävitamist.
Ehk siis tohutu risk võetakse juba sellegagi,
kui astutaksegi punase tulega teele - vahet pole, kas saan surma või mitte.
Selline suhtumine viitab tohutule enesehävituslikule käitumisviisile.
Või kui inimesel on tunne, et tal pole kuhugi põgeneda,
siis on viimane aeg otsida abi.
Ma ei usu, et surm iseenesest hirmutaks,
sest Jumal on ju loonud nii meid, me isiksuse kui psüühika selliselt,
et me ei mõtle eriti palju surmale.
Rääkimata sellest, et Ta oleks meile öelnud:
"Sa sünnid 15. juulil, 1945. aastal..." nagu ma olen sündinud
"...ja sured 29. augustil, 2020."
Mõtle, mis tunde see sinus tekitaks?
Isegi, et sinnani oleks veel üle aasta aega.
Nii et, Jumal on jätnud me surmaaja avatuks,
et me ei teaks, millal me sureme
ja Ta on andnud meile ka üsna tugeva elutahte.
Inimese tahe elada on ikka üsna tugev.
See, et inimene loobub tahtest elada,
kas siis vabatahtlikult või sunniviisil,
eeldab väga, väga suuri traumasid.
Kui aga surmahirm saab valitsevaks hirmuks elus,
tuleks kindlasti otsida abi.
Kui mõni selline inimene tuleks mu jutule,
püüaksin välja selgitada, mis on temaga varasemalt toimunud?
Mis on tema lapsepõlves juhtunud,
sest see on koht, kust suured hirmud ja sõltuvused oma alguse saavad.
Me tundeelu saab alguse ja hakkab arenema juba me emaüsas.
Ja isegi, et me teadlikkus endast tõuseb esile pisut hiljem -
ajal, mil laps tajub, et ta on eraldiseisev isiksus
ja ta on võimeline ütlema "ei".
Laps tajub, et tal on oma tahe ja ta väljendab seda kõikjal.
See ei tähenda veel, et laps oleks halb.
Ta lihtsalt tunneb rõõmu oma tahte omamise üle.
Kui aga inimese sisemust on nii palju tümitatud ja lõhutud,
et ta hirmud võtavad tema üle võimust,
siis kui neile ei leidu mingit praktilist seletust,
siis on tõesti tegu surmahirmuga.
Rääkides Piiblist, siis Jeesus trööstib Johannese evangeeliumis Maarjat,
kes leinab oma surnud venda Laatsarust.
Jeesus ütles: Mina olen ülestõusmine ja elu.
Kes minusse usub, see elab, isegi kui ta sureb.
Ükski, kes elab ja usub minusse, ei sure alatiseks."
Terapeudi- ja pastorina oled kindlasti kohanud inimesi,
kes on ühel või teisel moel puutunud kokku surmaga.
On seal ka mingit vahet, milline maailmavaade inimesel on
ja kuidas ta surma teemat käsitleb?
On ikka.
Lugesin 90'ndatel väga palju, kui kirjutasin oma raamatuid,
kus püüdsin tuua esile kristliku hingehoiu- ja abi teemat.
Nii näiteks on USA's uuritud surmaga seonduvat
ja seda, kas palve ja inimese usk mängivad seal juures mingit rolli.
Nii on USA's jõutud järeldusele,
et Jeesusesse uskuv ja Tema peale lootev inimene
sureb tavaliselt üsna rahulikult.
Need inimesed aga, kelle lootus polnud Jeesusel,
kogesid surres tohutut valu ja vaeva.
Ei hakka siinkohal väitma, kes need olid või ei olnud,
kuid usun küll,
et Jumal annab inimesele hingamist ja rahu.
Olen täiesti kindel, et usk on see, mis saadab meid üle igaviku läve,
kus inglid ühes Jeesusega on meid juba vastu võtmas.
Usk Jeesusesse loob ikka nii tohutu turvatunde,
et sellest midagi tugevamat annab otsida.
Nii on.
Mõeldes surmale, siis nagu varem juba mainisid -
kõik tundmatu on see, mis meid kõige enam hirmutab.
Tänapäeval on surm me vaateväljast üsna palju ära koristatud.
Vanasti oli see kuidagi loomulikul moel osa meist.
Tänapäeval tõuseb see esile pigem uudiste kaudu
või siis, kui mõni lähedane sureb.
Kuid kas surmaks saab ka kuidagi ette valmistuda?
Usun, et Jumal hakkab valmistama ette inimesi,
kes on näiteks selles eas nagu mina täna.
Seda võib nimetada ka asjadest loobumiseks.
Ehk siis, kord omatud suured elu eesmärgid
hakkavad kaotama oma tähtsust.
Nagu näiteks raha ja vara.
Kõik need asjad, mis on olulised tööl käivatele noortele ja keskealistele
Mõeldes oma elu peale,
siis need asjad hakkasid ära kukkuma juba siis, kui sain 50.
Tajusin tookord, et mul on keskmiselt 2/3 elust elatud
ja 1/3 veel ees.
Mehe keskmine eluiga on 75-76. eluaastat.
Või vähemalt tookord oli.
Täna võib see paari aasta võrra rohkem olla.
Tänu sellele hakkasin igal nädalavahetusel
lugema lehest surmakuulutusi
ja teen seda tänagi veel.
See on ka ühtpidi kui ettevalmistus,
sest lugedes neid kauneid salme, valmistan ka ennast ette surmaks.
Erinevad inimesed valmistuvad surmaks eriviisidel.
Osad panevad lausa oma matuste kava paika.
Mu ämm, kes on 86-aastane,
rääkis iga kord, kui tal naisega külas käisime,
surmast, hauaplatsidest jne.
Ehk siis, see on kui oma hinge ja psüühika ette valmistamine selleks,
et kogu surma teema ei oleks nii kauge.
Mis aga puutub äkksurma,
siis see on lähedaste jaoks muidugi šokk.
Me ei tea, mida see surnu jaoks tähendab,
kuid lähedaste jaoks on see šokk,
kuna sealt jääb ära ettevalmistusaeg oma lähedase surmaks.
Mis aga tundmatusse puutub, siis see ongi primitiivne reaktsioon,
sest kõik, mida inimene ei tea, seda ta kardab
ja mida inimene kardab, seda ta püüab hävitada.
Läbi inimkonna ajaloo on püütud hävitada kõike,
mis erineb tavapärasest.
Kui keegi on tundunud halvana,
siis teda on püütud hävitada, puua või mida iganes,
omamata mingitki infot selle kohta, kas see inimene on ka tegelikult halb.
Tänapäeval on selleks vahendiks sotsiaalmeedia,
mis lintšib, poob ja vallandab inimesi, viies paljusid enesetapunigi.
Tohutult efektiivne ja samas ohtlik nähtus.
Sotsiaameedias võib lintšida keda iganes,
sest seal pole seda kontrolli,
mis on siis, kui seista oma vastasega silmitsi.
Arvutis lihtsalt tipid oma arvamused sisse
mõtlemata sellele,
kelle kohta tegelikult arvamust avaldad.
Inimene aga, kes seda loeb - see sõnum talletub ta südamesse
ja selle mõju on üllatavalt suur.
Rootsis oli üks mees,
kes tappis end üsna kiiresti tänu kampaaniale "Me too".
Üsnagi tähtsal kohal olnud mees.
Nii et, igasuguste kampaaniate osas tasub enne mõelda,
kuhu alla kirjutada ja millele oma toetust avaldada.
Sest kuhugi see talletub igal juhul.
Tegu pole lihtsalt netiavarustes toimuvaga,
aga sellega on alati ka inimlik pool seotud.
- Seal on alati mõni sihtmärk.
Kõik need lood ei haihtu lihtsalt õhku.
Me oleme kaotanud selle kontrolli,
mida omame siis, kui mõni inimene on me lähedal.
Viimasel juhul oleme ju igati viisakad -
ka võõrastega suheldes, keda me ei tunne ja ei tea.
Kui aga saaks tuua esile kõik need lood,
mida teeme ja räägime siis, kui seda inimest pole lähedal,
siis seda ei kannataks küll suurt palju vaadata.
Sellest tulebki esile inimese kahepalgelisus -
inimeste eest tehakse paremat nägu, kui tegelikult ollakse.
Kuid sellega lastakse kui kiskja lahti,
kes liigub netiavarustes siia-sinna,
kandes endas tohutut mõju ja tavaliselt ka suurt viha.
Kuidas aga rääkida surmast lastele neile eakohasel moel?
Millal hakkab laps üldse mõistma surma olemust?
Usun, et peale seda,
kui talle on õpetatud ja räägitud sel teemal.
Kui ta mõistab, et ta on omaette isiksus
ehk siis juba 2-3-aastaselt.
Mäletan, et ma olin 5-6-aastane, kui mu vanaema suri.
Olin näinud teda elavana
ja 50'ndatel, kui ta suri, oli veel kombeks avada surnuaial kirst
Nii avati ka mu vanaema kirst
ja kõik inimesed käisid veel lahkunuga hüvasti jätmas.
Nii et lahkunu oli reaalselt seal inimeste keskel.
Olin väike poiss ja see oli nii kohutav mu jaoks,
kui mind tõsteti kirstu kohale, et näeksin veel oma vanaema.
Mu vanaema nägi ikka kohutav välja mu jaoks.
Samas aga kõrvaldas see surma osas teatud hirmu
ja surma reaalsus sai väga ehedaks, kui kirstule kaas peale pandi,
kirst veelkord kirikusse viidi ja peale seda hauda lasti.
Iga lapski teab, et sealt enam tagasi ei tulda.
Enne seda kõike muidugi nuteti palju.
Samuti pesti surnu ära
ja viidi kuhugi ruumi, kus teda veel vaatamas käidi.
Ühtlasi lauldi kirikulaule ja palvetati.
See oli kui elu koos surmaga,
mis tänasel päeval on kui ära koristatud
nagu enne mainisid.
Surm on silme alt ära koristatud
ja inimesed ei taha hea meelega sellest kuulda.
Ka ei räägita täna enam vanuritest, vaid seenioritest ehk eakatest,
et ometi mitte kogeda surma lähedust.
Nii et lapsele võib rääkida surmast, kui igati loomulikust nähtusest?
- Usun küll, et võib.
2019. aasta algul leidis Soomes aset kaks järjestikust kuulsuste surma,
kui meie seast lahkusid
legendaarne suusahüppaja Matti Nykänen
ja muusik Olli Lindholm.
Korraga oli surm kaasatud kõigisse kohvilaua vestlustesse.
Ühtlasi lugesin kusagilt uudistest,
et see otsekui äratas üles kõik keskealised mehed,
kes hakkasid korraga käima tervisekontrollides.
Surm oli korraga väga ligi.
Kuidas üldse tulla toime surmajuhtumitega?
Ka siis, kui need tõusevad esile sellisel avalikul tasandil.
Meie jaoks, kes me usume Jeesusesse,
on surmaga üsna kerge toime tulla, kui teeme seda mõistuse tasandil.
Küll aga läheb raskemaks tunnete tasandil,
kui seal on palju valu ja hirmu.
Kui aga mõelda tavalise inimese peale,
siis see peegeldubki hästi selles,
mida just nende kahe surma kohta rääkisid.
Me elame nii nagu surma polekski.
Eriti nö elu tippaastatel.
40-50-aastased mehed ei mõtle surmale just tihti.
Pigem mõeldakse, kust rohkem raha saada
ja kas veel ühe maja ehitamine ning selle maha müümine
tooks teatud kasumit kaasa.
Või midagi sellist.
Ühtpidi on see igati normaalne.
Kuid taolised vahejuhtumid nagu mainisid,
panevad meid peatuma.
Olen juba aastaid palunud selle eest,
et Soome inimesed jõuaksid patutunnetusele
ja ärkamine võiks tulla.
Sest ärkamine ei saa tulla ilma patutunnetuseta.
Nii usun ka, et surma lähedus ja teemana üles tõusmine
tõstatavad ka küsimuse: "Aga kuhu ma surres lähen?"
See aga omakorda võib panna mõtlema:
"Kas mu asjad on ikka korras?"
Minuvanused ja pisut nooremadki said koolis risiusuõpetust,
mistõttu teadmine Jeesusest, Jumalast ja päästest on igati olemas.
Noorematel aga pole seda teadmist enam,
mistõttu surm võib tunduda igati hirmuäratavana.
Samas tarvitatakse igasugu aineid, et seda leevendada.
Venemaal oli valitsejate jaoks oluline hoida viina hind madalana,
et inimesed oleksid rahulolevad.
Sest kui rahvas end täis jõi, ei jaksanud nad ka kurta millegi üle
ega minna barrikaadidele meelt avaldama.
Nad tõmbasid hoopis nina täis, jäid magama
ja läksid hommikul taas tööle.
Viin ja leib pidid olema odavad,
et hoida inimesi nö vaos
ega lasta neil mõelda sellele, mis tegelikult toimub.
Kuidas aga olla sellise inimese kõrval, keda surma teema puudutab?
Vahel on kuidagi raske avaldada kaastunnet
või öelda midagi lohutavat.
Eks see olegi raske.
Äärmiselt raske.
Samas, olles inimese kõrval, kes seisab silmitsi surmaga,
pole tarvis niivõrd sõnu, kuivõrd ära kuulamist.
Mul oli 2015-2016. aastal üks selline inimene,
keda ma polnud kunagi silmast silma kohanud,
kuid kellega suhtlesime E-maili teel.
Ta oli peaaegu kooli lõpetanud psühhoterapeut -
vaid mõned eksamid jäänud veel teha
ja tal tekkis huvi usuasjade vastu, kuna ta oli saanud vähi diagnoosi.
Ta oli saanud kusagilt mu kontaktandmed
ja saatis mulle E-maili.
Veetsin samal ajal oma talve Puerto de la Cruzis, Tenerifel.
Ta küsis mu käest Jumala kohta ja meil tekkis tihe kirjavahetus.
Rääkisin talle Jeesusest jne., sest tal oli juba tekkinud surmahirm,
kuna talle oli öeldud, et ta vähi osas pole sobivat ravi
ja tal pole võimalust terveks saada.
Nii rääkisingi talle,
kuidas Jeesus on me patud lepitanud ja andestanud.
Ühtlasi sain kirja teel kuulutada talle ta patud andeks
ning kuulutada ta ka Jumala lapseks ja Jeesuse kaaspärijaks.
Peale seda sain temalt veel mõned kirjad,
mis on mul endiselt telefonis alles, kuna pole suutnud neid kustutada
ja umbes kuu peale seda, kui olin kuulutanud ta patud andeks,
sain ta tütrelt sõnumi, et ta on surnud.
Ma ei näinud seda inimest kunagi.
Me kunagi ei tea, millal surm saabub ja see on ehk isegi hea.
See on lausa õnnistus me jaoks, et me seda ette ei tea.
Aitäh Seppo kõigi nende mõtete eest!
Kas palvetaksid palun veel ka me vaatajate eest?
Armas taevane Isa,
Sa tead, kui suurte asjadega me silmitsi seisame,
kui räägime surmast, hirmust ja valust.
Sa tead inimesi, kes võitlevad ka täna selle teemaga.
Kes on ehk saanud diagnoosi,
et neil on vaid mõni kuu või pool aastat jäänud elada.
Issand, Sa tead, kuidas see kõik
keerab meie - väikeste inimeste väikese maailma segi,
mistõttu palun kõigi nende eest,
kes on saanud nö "surmaotsuse" kas arstidelt või kusagilt mujalt
ja ka nende lähedaste eest,
et Sina, Jeesus Kristus, kes Sa oled võitnud ära surma,
tuleksid ja jagaksid neile oma armu ja armastust.
Las Sinu võidust saada ka nende võit
ja las surm olla tõesti vaid kui osaks me elust,
mis paljude me jaoks on väga oluline osa.
Sina aga, kes sa meid täna kuulad, vaatad ja nutad -
lihtsalt usu Issandasse Jeesusesse
ja ma kuulutan sulle Jeesuse nimel ja Tema vere väes
kõik su patud andeks just praegu.
Nii võid minna surmale vastu
Jeesuse veres pestuna ja puhastatuna,
et nii nagu Jeesus ütles:
"Kes usub minusse, see elab, isegi, kui ta sureb."
Nõnda saad sinagi elama ka peale surma.
Meie Issanda Jeesuse Kristuse arm, Jumala Isa armastus
ja Püha Vaimu osadus jäägu meie kõigiga
ja kõigi teiega, kes te hetkel maadlete selle nii suure teemaga.
Nüüd ja igavesti, aamen.
Soovides toetada TV7 tööd, võite helistada 900 1777 (hind 7 euri)
või teha pangaülekande, leides me andmed www.tv7.ee Aitäh!
Tõlge: Anne-Ly Raukas