NÄR LIVET GÖR ONT
Välkommen till När livet gör ont.
Jag samtalar med terapeut, författare, pastor Seppo Jokinen -
om vad som leder någon till självdestruktivitet.
Hur klara av livets besvikelser utan att ta till extrema metoder?
Välkommen med, Seppo. - Tack, tack.
- Hurdana självdestruktiva vanor har du som terapeut stött på?
Vilka är de mest typiska formerna?
Jag vet inte om det finns några typiska former.
Ofta är de följden av en lång process -
där personens tro på att han klarar sig -
har börjat svikta och kanske helt slocknat.
Jag hade en kund på A-kliniken i Åbo -
där jag jobbade i ca tio år på 1970-talet -
som var en ung kvinna som gick i terapi.
Jag minns alltid då hon hade tagit mediciner.
Hon ringde sedan till mig.
Hon sade att hon inte öppnar dörren åt någon.
Men om jag kommer så öppnar hon dörren.
Jag åkte med ambulansen dit.
Hon öppnade dörren, och man förde henne till sjukhuset.
Jag anser att om någon meddelar att han tar eller har tagit...
Om personen har tagit bör man handla.
Men om någon säger att han ämnar begå självmord -
så frågar yrkesmänniskorna i allmänhet -
på vilket sätt personen tänkt göra det.
Om personen börjar berätta om metoden i detalj -
så har man verkligen funderat på det.
Det visar på om man funderat allvarligt på det tidigare.
Därefter kan man tänka på -
att det på sätt och vis är ens plikt att ringa efter hjälp.
Om det så är frågan om en ambulans -
eller någon annan myndighet som kommer och hjälper.
Det är ofta en lång process.
Jag minns då jag jobbade för kommunförbundet -
och jag hade en lång sjukledighet.
Jag drack ganska mycket alkohol.
Först bröts mitt psyke ned på så vis -
att jag kände att ingen uppskattar mig eller ser på mig som en människa.
Själafienden började vräka över mig tankar om -
att mitt liv inte hade någon betydelse.
"Du är betydelselös och värdelös. Ta livet av dig själv!"
Jag gick emot tankarna.
Men jag hade gått igenom skilsmässa, vännerna försvunnit.
Jag minns en läkare jag träffade på A-klinikstiftelsens utbildning.
Han var en god kompis då vi var yngre.
Jag ringde honom.
Han sade att jag skulle åka förbi även dem om jag hade vägarna förbi.
Jag upplevde att jag inte hade någon enda vän längre.
Fienden vill isolera oss.
Då han lyckas få en människa att dra sig undan i ensamhet -
börjar han mata tankarna om att livet inte har någon betydelse.
"Ta livet av dig, det är den enda utvägen."
Få kan ensamma stå emot det.
Jag har försökt ta livet av mig flera gånger.
Det sista försöket skedde då.
Jag funderade vad jag ska göra och tog beslutet att ta livet av mig.
Man kan inte meddela om sådant hos någon.
Jag ville inte berätta för någon.
Jag hade atenolol, en betablockerare.
100 tabletter för mitt blodtryck.
Jag skaffade hem en flaska vodka.
Jag beslutade mig för att göra det.
Och...
Jag tog en näve av medicinen -
sköljde ned den med ett glas vattenblandad vodka.
Då jag ätit all medicin och druckit flaska med vodka -
så gick jag till gästrummet. Jag hade en stor bostad.
Jag lade mig där. Jag sade till Gud: -
"Jag går inte dit. Jag har alltid varit gäst och främling -
i mitt liv, jag har aldrig upplevt mig tillhöra något eller någon."
Jag gick och lade mig i gästrummet. Jag knäppte händerna på bröstet.
Jag sade: "Jag vet, Gud, att jag begått en fruktansvärd synd.
Men jag orkar inte leva. Var min själ nådig."
Så sade jag och så föll jag ihop.
Vi hade en läkare som var pingstvän då.
Läkaren var på väg på jobb och kom för att se hur jag mådde.
Jag var sjukledig.
Min ytterdörr var olåst.
Den var nog stängd. Jag hade varit ute med min afghanhund före -
så att den inte skulle behöva lida så länge.
Läkaren kom in och såg mig medvetslös på sängen.
Han gick till köket och såg den tomma medicinburken och flaskan.
Han förstod. Han ringde ambulansen och gav dem anvisningar.
Jag fick höra om det senare.
Han sade till dem att ta med kräkmedel att ge mig.
Centralsjukhuset låg på 40 km avstånd.
Jag minns inget av den resan.
De tog mig dit. Jag vaknade upp tre dygn senare.
Jag minns att allt var vitt. Jag låg i sängen. Där fanns skärmar.
Taket var vitt. Allt var vitt.
En vit gestalt satt på sängen, höll min hand och smekte den.
Jag tänkte: "Är jag i himlen?"
Men jag förstod genast att jag inte var det, utan i sjukhussängen.
Det var en ganska vacker gest att sjuksköterskan smekte min hand.
Men sedan kom läkaren om någon minut och sade: -
"Det att du lever nu betyder inte att du nödvändigtvis blir vid liv.
Du har tagit något sådant vars effekt vi inte känner till.
Jag är inte psykiater. Psykiatrerna kommer om en halvtimme.
Vi matar i dig så mycket kol du klarar av." Så gick han.
Det var ett tvärt välkomnande.
Jag klarade mig. Gud var nådig mot min själ på det viset.
Efter denna erfarenhet har jag aldrig tänkt tanken att döma -
någon som inte orkat.
Jag vet inte vem som sagt vad till Gud under den sista stunden.
Jag vet vad jag sade.
Jag tror att var och en som inte är direkt satansdyrkare -
men som blir utbränd och trött blir bara utbränd och trött.
Jag har inte rätt att döma. Gud är den som dömer.
Av denna orsak då vissa säger att jag utstrålar barmhärtighet -
så vet jag att om man inte får det via detta så får man det aldrig.
Ännu en gång försökte jag samma sak.
Sedan gick det så att jag bara var så slut.
Jag tog telefonkatalogen -
och tänkte att jag ringer någon innan jag tar medicinen.
Det kändes att det inte fanns någon att ringa.
Jag öppnade katalogen. Direkt på omslaget -
fanns en hjälptelefon med två bokstäver.
Jag tänkte: "Dem har jag inte ringt ännu.
Jag ringer dem." Där började livsförvandlingen.
Där fanns en människa som kunde lyssna in nöden.
Personen hämtade mig nästa dag för att jag skulle få hjälp.
På den vägen är jag. Jag kom med på ett rehabiliteringsprogram -
som jag fortfarande följer.
Rehabiliteringsprogrammet förbjuder att man dömer andra.
Gud får vara domare. Vi är människor.
Vi har inte den rätten. Bibeln säger tydligt att -
vi inte ska döma för att inte själva bli dömda. Trots det dömer vi så gärna.
Ju mer tro, desto hårdare domar. Det är sorgligt, tycker jag.
Du talade redan lite om hur man hamnar -
i en desperat situation. Du talade hur du blev utmattad.
Bakom det självdestruktiva beteende finns trots allt rötter.
Hurdana är rötterna vanligtvis?
I allmänhet är det så att anknytningen inte är i skick.
Man har inte i den tidiga barndomen fått uppleva att man är älskad.
Man har inte fått kärlek och omvårdnad.
Man har ett starkt behov att få kärlek.
Att bli älskad.
Då man inte verkar få bli det någonstans -
så blir vårt mest grundläggande behov, att bli älskad.
Först efter det kan vi älska andra, -
då vi blivit älskade, fått uppleva det i vår kropp, -
i känslorna, och medvetandet. Det är en mänsklig erfarenhet.
Föräldrarna och vårdarna borde förmedla att barnet är nummer ett.
Den enda, den underbara, den rätta.
Om vi inte får uppleva det så lider vi brist.
Då vi inte längre är medvetna om vilken bristen är -
utan bara att något saknas så blir vi personer med beroende.
Vi söker fylla bristen med något som får oss att må bra.
Då jag är älskad mår jag bra.
Om jag dricker alkohol mår jag ofta också bra en stund.
I synnerhet de med brist gör det.
Man blir beroende genast första gången man provar.
En del av alkoholisterna blir det på detta sätt.
I bakgrunden finns bristen på kärlek.
Man fyller den med något som skapar beroende.
Guds Helige Ande skapar kärlek omkring sig.
Satans version är den starka anden, alltså Spiritus Forte.
Det är hans "kärleksande".
Den påminner om kärlek.
Då jag drack första gången mådde jag verkligen bra.
Jag hade varit spänd och bitit på naglarna sedan barnsben.
Jag darrade och skakade alltid någonstans.
Jag kände mig plötsligt som alla andra.
Jag kände att jag kunde göra vad som helst.
Nästa dag var den känslan förbi.
Jag hade baksmälla.
Men den positiva upplevelsen är väldigt stark.
Den tar över och man vill uppleva det igen.
En människa som inte blivit älskad vill få uppleva kärleken.
Nu vänds anknytningen till rusmedlet.
Det kan vara alkohol eller droger.
Det kan vara mat eller sex.
Något som ger en stunds välmående och tillfredsställelse.
Självklart vill man ha det om man är tom på insidan.
Det är helt naturligt, tycker jag.
Psykiatrerna eller andra kan inte bevisa det -
eftersom föräldrarna säger att de älskat.
I allmänhet försvarar ett barn föräldrarna in i det sista.
Det är inte så lätt att få veta vad som hänt i barndomen.
Man börjar titta i generna, om det i släkten funnits mentalsjukdomar -
eller psykiska sjukdomar. Man försöker hitta förklaringen där.
Det är också rätt.
Anlagen kan gå i arv.
Jag har anlag för depression.
Jag har varit deprimerad sedan barndomen.
Depressionen hade aldrig slagit ut om inte vissa saker hänt.
Pappa försökte döda mig då jag fötts, mamma göra abort.
Dessa händelser tog ifrån mig tron på att jag är något och någon.
Jag har aldrig upplevt mig höra till någon.
Mamma var den enda jag kunde skapa känsloband till.
Hon visade mig kärlek.
Då hon ville vara pappa till lags så försköt hon mig.
Min syn på relationer blev konfliktfylld -
då jag lärde mig att en kvinna kan älska men är opålitlig.
Det ledde till svårigheter som vuxen.
Jag lärde mig en undvikande anknytning -
alltså att jag måste trösta mig själv. Jag kan inte tala med andra.
Jag kan inte dela smärtan. Jag måste klara mig själv.
Den mekanismen hängde med till äktenskapet.
Bakgrundsfaktorerna är mycket invecklade, djupa och tunga.
Jag tror inte att någon blir självdestruktiv på skoj.
Hur anser du att självdestruktivitet och självmord -
kan förebyggas på bästa sätt? Vilka är metoderna?
Vi sätter värde på varje människa.
Vi respekterar vår nästa, visar kärlek så långt det är möjligt.
Efter det försöker vi reda ut orsakssambanden.
Jag har inte gjort någon vetenskaplig forskning om detta.
Jag har bara levt det. Men jag har märkt att rädslan inte kan förklaras.
Jag måste veta hur komma ut då jag kommer till ett stort rum.
Helst sätter jag mig i ändan av bänken långt bak i kyrksalen.
Jag kan gå ifall jag får panik.
En psykiater frågade om jag fått det. Nej.
Det är inte det att jag gripits av panik utan att jag är rädd för att göra det.
Rädslan föds inte utav erfarenhet, att jag hade fått panik i kyrkan, -
utan beteendet projiceras där då känslan finns på insidan.
Man upplever att rädslan är den enda trygga känslan.
- År 2016 begick 787 personer självmord i Finland.
Nästan 800 döda i onödan.
Hur påverkar ett självmord de närstående?
De närstående känner sig mycket skuldbelagda.
I synnerhet om den som begått självmordet inte skriver ner orsaken.
Om personen skriver att det inte beror på dem eller är deras fel -
så kan det vara lite lättare för de närstående.
Skulden kommer alltid. Förlusten kommer alltid.
Saknaden. Frågan om man hade kunnat göra något annorlunda.
Det finns alltid där.
Det är även en ganska grym handling mot de närmaste.
De kan inte göra något där i den sista stunden -
om man inte säger något.
Den som gör det måste vara oerhört trött på livet.
En oerhörd hopplöshet. Det verkar inte finnas någon utväg.
Själafienden håller hela tiden på och viskar i deras öron.
Jag kunde känna då han sade att mitt liv saknade betydelse.
"Ta livet av dig så slipper du det."
Han upprepade det vid olika tillfällen.
Jag visste förstås att det är fel.
Som utbildad präst visste jag det. Att det är synd.
Djävulen uppmuntrar ju oss till synd och ljuger om allt.
Han är lögnens far.
Han vänder lögn i sanning, sanning i lögn. Så verkar han.
Han respekterar inte Guds handlingsmodeller.
Han kan komma till kyrkan och ljuga i ditt öra.
Hemma, här. Om vi lyssnar till hans lögner.
Om någon är desperat och ensam -
så lyssnar man lätt. Jag gjorde det och försökte göra motstånd.
Det lyckades inte.
Vi ska tala om hur man kan bli botad -
och helad, klara sig om man lidit av självdestruktiva tankar -
och beteendemönster. Du talade i början om -
att det är svårt då man blir ensam. Det som behövs är -
kontakter, gemenskap, terapi. Vad mer?
Jag fann en helande gemenskap.
Nästa dag kom jag med i en självhjälpgrupp.
Jag välkomnades och godkändes vid dörren sådan som jag var.
Inga andra villkor än att jag inte får vara berusad.
Jag var det inte. Efter det har jag inte varit berusad på 30 år.
Gud känner till gemenskapens betydelse.
Det var en mycket tät gemenskap.
Man fick genast en stödperson som man kunde ringa natt eller dag.
Jag hade en sådan.
Jag led stora kval då jag gick igenom abstinensbesvären.
Jag lämnade psykmedicinen ganska snabbt -
då jag ville bli botad.
Jag fick sova på soffan i personens vardagsrum.
Han och hans fru höll mig i handen och sade att vi klarar oss.
Jag var helt snurrig.
Det här höll på i ett halvt år. Inte bara en dag eller två.
Jag var en påsk på deras stuga nära St Michel.
Efteråt berättade de -
att jag hade suttit i deras bastukammare på det här sättet.
Jag talade inte med någon. De bad mig komma och äta.
Jag åt och gick tillbaka till bastukammaren.
Jag var i ett hopplöst tillstånd.
Depressionen var som djupast då.
Så småningom började gemenskapens stöd och kärlek hjälpa.
Jag hade inte klarat mig utan den.
Det var en gemenskap där man inte ständigt grävde i mina fel.
De uppmuntrade mig att gå vidare, dag för dag.
Det botade mig. Jag hade inte klarat mig utan.
Denna gemenskap bad Gud om kraft och hjälp.
Man fruktade inget förutom Gud. Man bad Gud om hjälp.
Vi fick lära oss att be och så vidare.
Vad vill du till slut säga en sådan människa -
som upplever djup hopplöshet och värdelöshet?
Jag vill säga, jag vet inte om du orkar lyssna på det, -
men du är värdefull och viktig.
Du är skapad för att bli älskad.
Att få höra hur fin och underbar du är.
Kär. Att du uppmuntras att försöka i livet.
Om du misslyckas skäller man inte på dig.
Man säger: "Vi försöker igen tillsammans."
Du får stöd även i misslyckandet. Du får så mycket kärlek -
att du blir rotad i den.
Om det inte gått så för dig så behöver du någonstans finna -
en helande gemenskap som godkänner dig sådan du är.
Låter dig lära dig växa.
Hitta rätt och fel, gott och ont.
Hjälper dig med detta -
men tvingar dig inte i början till något.
Jag förstår hur det känns när man känner att man inte orkar.
Jag förstår det mycket väl.
Jag vill be för dig.
För all dem som bär på en djup tomhet.
Den djupa och stora tomhet som så många finländare bär på -
är bristen på kärlek. En brist på grundtrygghet.
En brist på att bli älskad.
Jag ber att Gud i sin kärlek...
Det är meningen att du föds i kärlek, som en frukt av kärleken.
Inte alla av oss har fötts som en frukt av kärlek.
Vissa har fötts då man inte märkte vad som hände.
Vissa fötts då det bara gick så.
Vissa har fötts oönskade.
Vissa har fötts efter att man försökt hindra födelsen.
Vi har fötts på olika sätt.
Vi har bara kommit. Ibland helt utan kärlek.
Nu vill jag be för dig.
Var än du är. Jag lyfter min hand till Gud.
Jag ber att Gud tar kontakt med dig just nu.
I denna stund. Berör honom eller henne med Din kärlek.
Vi kan inte förmedla Din kärlek förutom av Din nåd -
då du själv vill det.
Jag ber Herre att du vidrör känslolivet på djupet.
Du ger en droppe av Din fullkomliga kärlek.
Jag ber att droppen börjar växa till i styrka.
Den fyller hela hjärtat med kärlek.
Jag ber att Ditt blod från korset kommer med droppen.
Det Du göt på Golgata kors.
Jag ber att Jesu rena blod som göts på korset börjar bota själen.
Jag ber att blodet renar och kärleken botar.
Blodet renar och kärleken botar.
Jag ber att Du Jesus ger dessa människor en gemenskap -
där de får stöd, hjälp och helande.
Jag ber att Du styrker deras personlighet och självförtroende.
Jag ber att Du helar dem.
Jesus, jag vet hur djup hopplösheten och ensamheten är.
Jag vet. Jag har inte läst om det, utan vet hur där känns.
Herre, visa oss nåd.
Visa oss nåd som inte orkar hjälpa och oss som försöker hjälpa.
Visa hela Ditt rike och folk nåd.
Att vi på riktigt börjar känna nöd för själar.
Inte bara i vårt tal.
Att vi skulle gå dit där de hjälpbehövande själarna finns.
Herre, visa oss vuxna, själviska kristna nåd.
Vi som hellre sitter i kyrkan på söndagar -
än går dit där nöden i dag i denna stund är stark.
I Jesu namn och blod ber jag -
om nåd, kärlek, hälsa och helande för dig.
Vår Herre Jesu Kristi nåd, Guds Faders kärlek -
och den Helige Andes delaktighet vare med dig och oss alla -
nu och i evighet, amen. Var välsignad.
Om du vill stöda HimlenTV7 kan du i Sverige swisha till 123 677 9300
I Finland: Ring 0600 10070 (10,01 EUR och lna)
Lyssna till hela meddelandet så blir donationen gjord.
Tack för ditt stöd!
Översättning: Andreas Forsberg Himlen TV7