NÄR LIVET GÖR ONT Seppo Jokinen
Välkommen till programmet!
I detta avsnitt samtalar vi med terapeuten, pastorn -
och författaren Seppo Jokinen om längtan efter en kärleksfull far.
Välkommen Seppo! - Tack!
Pappa har en speciell betydelse för barnet.
Vad är det barnet lär sig specifikt av sin far?
Oberoende av barnets kön så lär det känna mannen genom fadern.
För en pojke är han viktig för att -
i allmänhet, om förhållandet mellan far och son är bra, -
så modellerar sonen sin mansbild på sin far.
Jag har följt med fäder och söner som går på gatorna.
Det är så roande att se att då pappa går på ett visst sätt -
så rör sig pojkar som är ungefär 10 år och yngre på precis samma sätt -
antingen bakåtlutade eller framåt- lutade, med långa kliv eller korta steg.
Det ser helt likadant ut.
För en flicka är faderns betydelse en annan.
Han ger flickan en möjlighet att lära känna mannen.
Amerikanska och även andra forskare...
Redan på 90-talet fick jag läsa forskningsresultat från USA.
Man hade undersökt -
flickor som hade sexuella svårigheter i äktenskapet -
och då specifikt med män.
Där var det ofta fråga om att fadersrelationen var -
distanserad eller inte existerade.
Det är pappans uppgift att lära dottern att komma i en mans famn, men så -
att där inte finns något otillåtet.
Fadern bör respektera, uppskatta och älska sin dotter.
Han bör visa respekt på alla sätt.
Denna undersökning kom fram till att -
om flickan saknar ett nära och tryggt förhållande till fadern -
så har hon svårigheter av någon grad -
i det sexuella umgänget i äktenskap eller parförhållande.
Även om hon har ett kärleksfullt förhållande och vill förbli i det -
så drabbas hon av en viss rädsla och känsla av främlingskap.
Och det är svårt för en del, självklart inte för alla.
Pappan är en manlig förebild för sin son.
Fadern borde vara den i familjen som skyddar och ger trygghet.
Enligt anknytningsteoretikerna -
är faderns främsta uppgift att ta med sig barnet ut på äventyr -
och upptäcktsresor, vägleda barnet ut ur familjen.
Mammans främsta uppgift är att ge tröst, vila, -
näring och en varm famn. Och det är egentligen allt.
Då barnet ammas i famnen så får det allting där.
För pappan är det en sekundär uppgift att ge värme och tröst.
Mammans sekundära uppgift är att stöda pappa då han leder.
Ofta leder pappa både pojkar och flickor ut i lite häftigare lekar -
och mamma varnar: "Var försiktiga! Akta er så att inget händer!"
Det här är det normala.
Den enas naturliga uppgift är att styra ut i nya saker -
nya, och även ibland lite farliga.
Åtminstone enligt mammas åsikt, kanske inte enligt pappas.
Annars vore det ju svårt för barnet att lämna familjen -
och svårt för det att bli bekant med andra -
om båda föräldrarna vill hålla fast det och inte låter det gå någonstans.
Fadern har många andra uppgifter: att älska.
Martin Luther sade att fadern borde vara familjens präst -
alltså även ansvara för familjens andliga föda.
Det är inte alltid så att förhållandet mellan pappa och barn är harmoniskt.
I dag talar man om avvänjning. Vad innebär det?
Nåja, det handlar säkert om -
att förhållandet är för intimt.
Att barnet inte vågar bege sig någonstans.
Men jag tror det har en annan betydelse också i dag.
Att man på sätt och vis avvänjer barnet från fadern, -
om han redan befinner sig utanför familjen.
Det blir en fråga om hämnd.
Som en följd av skilsmässa eller ett misslyckat parförhållande -
kan det hända att båda parter vill hämnas.
Och då man i dag talar om avvänjning menar man ofta -
att mamman avvänjer barnet från fadern.
Det finns många fall då barnet inte får träffa fadern.
Man skrämmer barnet med -
att vad som helst kan hända om det hälsar på hos pappa.
När pappan försöker träffa barnet så vågar det inte komma.
Barnet meddelar att det inte vill komma -
och det använder man som ett tecken på att pappan är olämplig.
På det sättet avvänjer man barnet, flickan eller pojken, från pappan.
Det kan vara ganska ödesdigert. - På vilket sätt?
Kvar blir en faderslängtan, en längtan efter en kärleksfull far.
Egentligen är all faderslängtan en längtan efter den kärleksfulle fadern.
För barn som haft en kärleksfull far och ställs inför förlusten -
genom skilsmässa eller död eller annan förlust -
saknar den personen, den egna fadern.
Barn som har en våldsam och ångestframkallade far -
saknar också en kärleksfull far -
men den längtan personifieras inte i den egna fadern.
Den personifieras någon annanstans.
Och så finns det barn som aldrig vetat av någon far.
Man ser dem ofta idag, t.ex. i tv-program -
där modern t.ex. har dolt för barnet vem fadern är i närmare 40 år.
De upplever ett ganska starkt behov.
Vi har ett mycket starkt behov av att reda ut vårt ursprung.
När längtan efter fadern blir en stark emotionell kraft -
så dyker det vanligen upp människor som vill utnyttja det på något sätt.
Den som längtar efter en far får nog värme och närhet av en pedofil -
men det måste betalas genom sexualitet.
Det samma gäller dem som utnyttjar vuxna eller barn.
Även de är mycket varma människor -
men den kärlek som barnet söker byts ut mot övergrepp, -
det som den vuxna är ute efter och vill ha, bakom all sin värme.
Barnets behov och den vuxnas behov står i stor konflikt med varandra.
Och "avvänjningen" leder ofta till detta, eller till ett våldsamt hat.
Vid skilsmässor kan förhållandet -
till den förre partnern vara mycket jobbigt.
Hur kan man beskydda sitt barn -
så att det inflammerade förhållandet inte -
påverkar relation mellan far och barn?
Om vi talar om lite lindrigare fall än direkt avvänjning
Jag är själv en frånskild tvåbarnspappa.
Min son var 7 år, min dotter 9.
Barnens mor är, och var även då, professionell.
Hon var socialsekreterare och socialchef.
Professionell i den branschen.
Vi kom inte så bra överens sinsemellan, men vi beslöt -
att barnen inte används...
Jag sade alltid åt barnen, då vi var på tumanhand, -
att: "Mamma älskar er, och pappa älskar er.
Ni behöver inte välja endera -
utan vi älskar er båda och ni har rätt att älska oss båda.
Det är bara så att vi två vuxna inte riktigt klarar av att vara med varandra.
Därför är situationen sådan den är."
Jag tror de klarade sig ganska bra.
Nu har jag i redan 20 år haft ett rätt gott förhållande till barnens mor.
Vi träffas på barnens och barnbarnens bemärkelsedagar -
och samtalar helt naturligt, tycker jag.
Jag har bett om förlåtelse för mina egna misstag.
Jag har inte levt i den villfarelsen att jag skulle ha haft rätt och varit god.
Då två personer skiljs har alltid båda två misslyckats.
Man kan naturligtvis beskylla den andra.
Den ena kan ha socialt acceptabla missbruk och problem -
och den andra sådan som är socialt oacceptabla. Och det är sådant -
som ofta i utomståendes ögon avgör vem som är den skyldiga.
Det som jag anser vara viktigt -
är att efter skilsmässan reda ut sin relation med partnern.
Efter det upplever barnen det på ett helt annat sätt -
då de får vara nära båda sina föräldrar.
Man kan ha gäster och det kan vara olika situationer och -
de behöver inte undvika att mamma och pappa är samtidigt närvarande.
Om någon känner sig skör som far, var kan han få stöd för sitt faderskap?
Det finns mansgrupper -
där t.ex. ensamstående fäder kan få stöd.
Och så finns det kristna konvalescensgrupper -
där man strävar efter att finna, befästa och stärka maskuliniteten.
Där använder man den psykologiska och andliga kunskap som finns.
Och bön. På så sätt tar man hand om hela personen -
då man beaktar det psykiska och det andliga jaget.
Båda vårdas och man låter Gud komma på första plats.
Vi återvänder ett tag till de mörka stråken inom familjen.
Våld i nära relationer är fortfarande ett stort problem i familjerna.
I Finland toppar männen och fäderna denna sorgliga statistik.
Hurdana spår lämnar våld, utövat av fadern, i barnen?
Sämsta möjliga spår.
Om fadern är våldsam mot familjen -
så lever barnet i ett ihållande stresstillstånd.
Hans kropp får aldrig vila, koppla av.
Man befinner sig i ett ständigt, omedvetet spänningstillstånd.
Så börjar kroppen och sinnet bygga -
en våldscykel.
Alltså, om det nu förekommit ett våldsutbrott -
så kommer barnet bra ihåg det samt när det senaste utbrottet var.
Om de kommer en gång i månaden eller med två veckors mellanrum -
börjar barnet om ett par veckor förbereda sig för följande utbrott.
Och kroppen är hela tiden spänd.
Vuxna som haft en sådan stressande barndom -
har jag träffat ganska många av i mitt jobb.
Ett av mina mest betydelsefulla uppdrag som terapeut har varit -
att montera ner denna omedvetna spänning -
så att kropp och sinne får vila.
Det är verkligen inte enkelt eller lätt.
Det behövs även mycket bön.
Spänningen slår rot i människan, personligheten, hela ens natur.
Hur kan man repa sig efter våldsamma erfarenheter?
Du nämnde redan bönen.
Har du några bra exempel eller berättelser från din tid som terapeut?
Mina erfarenheter är ofta långsiktiga.
Den vuxna måste först få ösa ur sig det som han utsatts för som barn.
Helst redan som barn, förstås, men barn har inte -
hittills haft möjlighet att göra det i vårt land.
Bättre som vuxen än aldrig.
Redan det kan kräva många år av terapi.
Med en del får man bättre resultat -
med andra räcker det längre.
Det är väldigt svårt om man inte får ge utlopp för -
den anspänning och den erfarenhet som finns i ens psyke -
så att man kan förlåta.
Förlåtelse är förlösande och leder till förändring.
Det är inget under att Jesus uppmanade oss att förlåta.
Det var en viktig beståndsdel i det Han sade.
Han lärde oss en bön, bönen "Fader vår".
Den avslutas med en önskan, nästan en befallning om förlåtelse.
Han fortsatte ju sedan med det som inte är med i kyrkobönen: -
"Men om ni inte förlåter människorna, -
ska inte heller er Far förlåta era överträdelser."
Det är en inte obetydlig slutkläm.
Det är inte så väldigt lätt för en människas sårade psyke -
om man fått uppleva våld, rädsla, flykt, ångest, varit tvungen att gömma sig.
Det är bara ytterst få som genast kan säga att de kan förlåta.
Man kan göra så, om man pressas till att förlåta.
Men då kommer inte känslolivet med, och det fortsätter att älta det.
Ett för tidigt beslut att förlåta, -
eller om förlåtelsens betydelse inte förklarats för personen -
låser det förändringen.
Jag har visserligen alltid sagt -
att målet är att komma fram till förlåtelse.
I något skede har jag frågat om de skulle kunna tänka sig att redan -
förlåta sin far.
Jag har förklarat att då du beslutat att förlåta -
så är det gjort i himlen, eftersom du beslutit att förlåta.
Den emotionella processen kan räcka 3-4 år till -
men där uppe registreras den som om den skett.
Men om du fattar beslutet på grund av andras påtryckningar -
blir det mycket snabbt fråga om andligt våld.
Om en andligt stark person tvingar -
en ung person, ett barn eller en vuxen att förlåta -
då han inte är redo, blir följderna inte bra.
Gud har gett oss en fri vilja, en gång för alla.
Han respekterar den ända till slutet. Det är därför väldigt viktigt -
att vi i våra relationer respekterar den.
Vi har ingen rätt att utöva påtryckning på andra, inte ens för en god sak.
Vi kan berätta för andra -
att de lönar sig, att det befriar och förändrar.
Men man måste själv få bestämma vilka beslut man fattar.
Även goda beslut. Gud tvingar heller ingen att komma till tro.
Det är ett exempel på att Han älskar alla -
men man får själv välja om man tror på att Gud älskar en eller inte.
Du hänvisade till bönen "Fader vår" och du har talat om -
att acceptera Guds faderskap. Hur går det egentligen till?
Ja, jag har nu själv i ett års tid försökt lära mig det, då jag fick veta -
att den man i vars namn jag stått sedan jag föddes, -
i kyrkböcker och folkbokförings- registret, inte är min far.
Ett stort behov av att få veta vem det var föddes ganska snabbt.
Och man borde få reda på var hans avkomlingar finns.
Det är inte troligt att han lever. Jag har inte fått klarhet i det.
Jag har fått 3600 DNA träffar -
på släktingar, nära och avlägsna, världen runt.
Jag har låtit göra den längsta -
och mest krävande sökningen på min faderslinje.
Där har inte kommit fram några så nära släktingar -
att det klart och tydligt skulle handla om en halvbror eller halvsyster -
eller morbror eller farbror. Så nu vet jag att jag på sätt och vis...
Jag vet inte vad jag är, vem jag är eller var jag kommer ifrån.
Jag vet inte ens om jag är finne. Enligt generna är jag det till 74 % -
men det är väldigt otydligt.
Har du sett på dessa tv-program -
där man letar efter sin far eller sina släktingar?
Det finns ofta ett tvingande behov av att reda ut det.
Att få reda på sitt ursprung.
Jag har nu valt Gud alltmer som min Far.
Min fru sade åt mig att jag visst har en Far.
Han är allas vår Far.
Jag sade: "Javisst, men inte är Han min far på det sättet."
Sedan tänkte jag att jag kanske aldrig får reda på det.
Nu har jag tagit ännu mer till vana -
att jag talar med Honom morgon och kväll om allt möjligt.
Någon kunde kalla det bön, och det är det ju.
Jag prövar nu på att jag småpratar med Honom och berättar om -
allt som hänt. "Vad säger Du om det?
Vad borde jag göra med det här?"
På något sätt vill jag tro -
att Han hör allting och svarar i sin tid.
Jag hör bara så dåligt då det gäller Gud.
En gång har jag hört Hans tal klart och tydligt då Han sade: -
"Du behöver inte dricka längre, Seppo."
Jag frågade vad jag då ska göra.
Han sade: "Ta inte en enda sup. Jag gör allting annat."
Då var det lätt att svara: "Okej."
Men dessa är väldigt stora frågor.
Jag talade med en person om att låtsas.
Jag kunde låtsas att jag har en himmelsk Far -
och jag är så stor, men det ligger inte för mig.
Jag upplever inte Honom -
genom mitt syndiga psyke och mitt känsloliv.
Där har funnits så mycket smärta att jag inte kan känna den kärleken-
utom korta stunder ibland.
Därför kan jag aldrig tänka -
att jag skulle kräva någon andlig erfarenhet av någon -
som han säger att han aldrig har upplevt.
Jag tror att Gud förmår ge oss just så mycket andliga upplevelser -
som vi behöver.
Kanske jag har behövt -
så knapphändiga emotionella upplevelser av Honom -
för att jag skulle förbli ens en aning ödmjuk.
Jag skulle säkert bli en så stor förkunnare -
att jag inte skulle rymmas in i en sådan här studio -
om jag själv fick bestämma. Men Han låter mig ligga där i sörjan ibland -
ja, nästan hela tiden, så jag är en liten, liten förkunnare.
Även om du haft din alldeles egna väg gällande faderskapet -
så har du varit en andlig far och medvandrare för många.
- För väldigt många.
Hur förenas dessa två världar?
Du har ur den andliga sfären hämtat mycket som hjälpt andra.
Jag ser även på detta genom psykologin.
Jag lämnade barnen och saknade dem så otroligt -
jag saknade dem så och längtade efter dem.
Kanske Gud har använt sig av denna förlust.
Han har gett mig andliga barn -
sårade andliga söner och döttrar -
som jag har fått ta hand om.
Jag tror att jag har fått agape-kärlek just in i dessa situationer.
Gud har kunnat använda mig i detta.
Jag har inte gjort motstånd i mitt psyke eller mitt förstånd -
jag har ju själv upplevt denna längtan efter att älska barn.
Han har använt sig av detta.
Jag har insett det -
och jag anser att Han har rätt att göra så, eftersom jag gett mitt liv till Gud.
Han får använda mig precis hur Han vill -
och även använda min trasighet precis hur Han vill.
Han har all makt, inte jag. Jag har lovat Honom att jag är Hans.
Detta visar oss att man inte behöver vara en perfekt jordisk far -
för att kunna vara en andlig far för någon annan.
Nej, det behöver man inte. I lördags var mina två barn hos oss.
Det ena hade sin äkta hälft med, det andra bara barnen -
för maken var utomlands. Vi var tillsammans i många timmar -
och jag tycker vi har en riktigt bra relation.
Min son körde in på vår gård i morse klockan 6.40 -
och skjutsade mig till tågstationen så att jag kunde åka hit.
Min son bor i Åbo, och vi träffas 1-2 gånger i veckan -
och dricker kaffe tillsammans.
Det har vi gjort i 30 års tid.
Där ligger ju den berättelse du nämnde i bakgrunden.
Din egen fadersrelation var svår, ändå har du lyckats bygga -
en bra relation till dina barn och dessutom kunnat tjäna -
andra människor, andra andliga barn.
Som terapeut har jag förstått att om jag som far inte bygger relationen -
så pressar jag mina barn att försöka bygga den.
Det anser jag är fel. Jag har försökt bygga den som far.
Vi brukar göra så att du välsignar tittarna.
Många tittare har säkert ett svårt förhållande till sin biologisk far.
Du har lovat att be och välsigna speciellt dem, nu här till slut.
Käre himmelske Far, vi kommer till Dig -
med dessa personer som har svåra fadersrelationer, barn eller vuxna.
Helige Ande, jag ber att Du rör vid dem.
Ge dem ersättande fäder.
Och låt dessa ersättande fäder förmedla Din kärlek -
på det sätt som Du vill och barnen kan ta emot.
Far, Du vet att i vårt land finns det tio- eller hundratusentals barn -
utan en faders kärlek.
Mitt hjärta har varit så tungt så många gånger av just den orsaken.
Jag har känt stor skuld inför Dig -
eftersom jag blev tvungen att lämna mina barn nästan vind för våg -
även om de hade sin mamma. Herre, jag vet -
att det finns tusentals, tiotusentals barn och fäder -
som vill se en förändring. Jag ber att du ger en sådan väckelse -
att fäderna finner sina barn och barnen sina fäder.
Och att familjerna får befästas i kärlek i Ditt rike och Din kraft.
Vår Herre Jesu Kristi nåd, -
Gud Faders kärlek och den Helige Andes delaktighet -
vare med oss alla, nu, alltid och i all evighet. Amen.
Om du vill stöda HimlenTV7 kan du i Sverige swisha till 123 677 9300
I Finland: Ring 0600 10070 (10,01 EUR och lna)
Lyssna till hela meddelandet så blir donationen gjord.
Tack för ditt stöd!
Översättning: Himlen TV7