NÄR LIVET GÖR ONT Seppo Jokinen
Välkommen till programmet!
I dag ska vi tala om fadersrelationen -
och dess inverkan på individens liv -
tillsammans med terapeuten, pastorn och författaren Seppo Jokinen.
Välkommen Seppo! - Tack!
Vilka är de mest avgörande faserna i utvecklingen av fadersrelationen?
Enligt min åsikt är hela barndomen ganska avgörande.
Barnet behöver en far. Det konstaterades -
på ett seminarium under det europeiska anknytningsjubileumsåret.
Faderns roll är att vara med om barnets uppväxt och utveckling -
uttryckligen tillsammans med modern.
Moderns främsta roll är att ge en famn, trygghet, -
upplevelsen av att få näring vid amning, i närhet, värme.
Faderns främsta roll är att utmana barnet på äventyr, -
upptäcktsresande, ut ur familjen. Faderns sekundära roll är -
moderns främsta uppgift och tvärtom.
Kanske ni märkt att det vanligen är fäderna som uppmuntrar barnen -
att delta i lite riskfylld idrott.
De dirigerar och leder. Och detta är oerhört viktigt.
Barnet vågar ta sig över vissa avsatser och rädslor -
då pappa uppmuntrar, leder och för.
Om pappa saknas kan det ha många olika följder.
Det var egentligen en åsnebrygga till vår nästa fråga.
Vi har allt fler ensamföräldrar i vårt samhälle och -
fortfarande bor barnen huvudsakligen hos mamman efter skilsmässor.
Hur påverkar det barnen att fadern saknas eller är mindre närvarande?
De går i alla fall miste om en manlig förebild -
och biologiskt blir deras bild av sin egen far ganska tunn.
Ibland realiseras den inte alls.
Å andra sidan kan avsaknaden av en far åstadkomma, och gör det alltid -
utan en ersättande, god erfarenhet...
I forskning i USA på 1990-talet kom man fram till -
att om flickebarnet inte hade tillgång till pappas famn -
ledde det senare i äktenskapet till -
någon form av problem i det sexuella umgänget -
om flickan inte var van vid en trygg mans famn.
Problemen var inte nödvändigtvis väldigt stora -
men de fanns alltid där och i värsta fall kan de i det sexuella umgänget -
leda till rädslor och osäkerhet.
Orsaken är att barnet saknar en trygg fadersrelation och fadersfamn.
Bara det att fadern existerar -
och kommer hem och läser tidningen räcker inte -
utan det är oerhört viktigt att få vara i pappas famn.
Jag har följt med och läst om sådan forskning.
Jag har många goda läkarvänner som skickar dem åt mig -
för att jag ska få veta det senaste. En del psykologer gör det också.
Jag kommer ihåg ett fall.
Jag satt i kyrkan och framför mig satt -
en sydländsk pappa med sin lilla dotter.
De hade ett otroligt bra förhållande.
Den lilla flickan satt i pappas famn med ansikte mot pappas ansikte -
och snurrade med fingret i pappas hår -
och ibland i pappas långa skägg.
Plötsligt hoppade hon ner och försvann. Vi satt på läktaren.
Jag vet inte vart hon försvann, men om 10 minuter var hon tillbaka -
och hoppade upp i pappas famn. Hon kom och tankade -
var tionde minut pappas famn och närhet.
Jag bad: "Jesus, låt det här förhållandet gå så här bra.
Av henne blir det en frisk flicka och en lycklig kvinna.
Välsigna detta förhållande mellan far och dotter."
Jag gladde mig över deras varma och sunda förhållande.
Man såg tydligt att fadern respekterade flickan -
och flickan älskade fadern.
Det är ingalunda något automatiskt i vårt land idag -
att far och dotter älskar varandra.
Sydlänningarna har något som vi inte har. En familjegemenskap.
Ett ganska sömlöst och nära famn- förhållande mellan barn och föräldrar.
Vi tänker ofta att barnen väl vet att jag älskar dem -
då jag köper kläder åt dem eller går ut och äter med dem.
Barnen behöver få höra att vi älskar dem och att vi håller av dem.
"Du är viktig och du är unik. Jag älskar dig."
Hur avspeglar sig speciellt relationen till fadern på barnen självkänsla?
Har fadern någon särskild roll i upp- byggnaden av barnens självkänsla?
Visst. Faderns ursprungliga betydelse är -
att han ger familjen trygghet och styrka.
Sönerna kan ta modell av fadern i detta.
Jag har följt med dessa fader-son relationer.
Då far och son promenerar efter varandra på stan -
så går sonen ofta med precis samma steg och rörelser som pappan.
Han har redan tillägnat sig modellen.
Om fadern inte älskar sonen, tar han inte modell av honom.
Pojken blir ensam med sin manlighet och sin uppväxt till man.
Liksom en klängväxt utan en spaljé att klättra upp för.
Det finns inget han kan gripa tag i då han ska bli man -
utan han blir osäkert hängande. Och en mor kan tyvärr inte ersätta en far -
eller en far en mor. Det senare tror man lättare på.
Men en mor kan alltså inte ersätta en far.
Till familjer med en förälder -
har jag sagt att om du som mor har en god egen far -
så försök få honom att ge dina flickor och pojkar en ersättande erfarenhet.
Eller en bror eller annan nära man -
som kunde fungera som faderssubstitut.
Det viktiga är att flickor och pojkar också har ett förhållande till en man.
Och framförallt ett tryggt förhållande. Att det finns en pålitlig människa -
som barnen kan komma nära och i vars famn de går med på att sitta.
Du har i tidigare program berättat -
att ditt förhållande till din far inte var lätt.
Vad var det som orsakade friktion i ditt förhållande till din egen far?
Vi hade ett klassiskt förhållande under kriget.
Jag hade kommit till under kriget och min far var ute i det i fem års tid, -
alltså under hela kriget och repövningarna däremellan.
Min mamma var ensam med min 6,5 år äldre syster i Åbo.
Jag kom till under kriget år 1944 och föddes på sommaren 1945.
Pappa var vid fronten och mamma i Åbo.
Som vuxen frågade jag pappa om jag var hans barn.
Ett halvt år innan han dog, vi visste ju inte att han skulle dö så snart, sa han-
att enligt hans uppgifter och ut- räkningar kunde han inte vara min far.
Han var tydligen bitter över att mamma varit otrogen mot honom.
Bitterheten och osäkerheten -
och en ganska stark övertygelse om att han inte var min far gjorde att han-
upplevde att han inte kunde älska ett barn vars far han inte var.
Mamma försökte på allt sätt få honom att tro på att han var min far.
I själva verket bevisade en genetisk DNA-test för några månader sedan -
att han inte var min far. Jag vet inte vem som är min genetiska far.
Jag fick bära bördan av mammas otrohet och pappas hat och bitterhet.
Jag blev familjens syndabock.
Om något hände så var det alltid mitt fel.
Då växer barnet inte upp till en välmående vuxen, det är omöjligt.
Hur påverkade denna svåra fadersrelation ditt äktenskap -
och Gudsrelation?
Jag vet inte. Jag hade ett bra förhållande till mamma -
och kom bra överens med kvinnor.
Visserligen var förhållandet till mamma också lite motsägelsefyllt.
Ibland då hon ville vara pappa till lags så stötte hon bort mig.
Å andra sidan ville hon visa mig kärlek, för hon kände till fakta.
Dem kände ingen av oss andra till.
Det gjorde att jag som vuxen inte ville ha något med pappa att göra.
Jag hade ett mycket dåligt förhållande.
Senast igår talade jag på ett ställe jag om tacksamhet till Gud.
Där berättade jag om min fadersrelation -
och att den varit en stor börda för mig -
och förstört mina möjligheter på många sätt, psykiskt.
Jag vågade egentligen inte alls ha något att göra med män.
Jag ville dock hämnas -
och göra något åt pappa, för jag led av det.
Jag gjorde så att jag bad att få låna pengar av mamma -
och eftersom jag visste att mamma inget hade så bad hon pappa.
Vi följde ett regelbundet mönster. Jag bad mamma om pengar -
och mamma läxade upp mig en liten stund och kallade mig besvärlig.
Sedan lovade hon be pappa och jag fick pengarna någon dag senare -
och hon sa att jag skulle betala tillbaka. Det gjorde jag aldrig.
Sedan blev jag nykter och började på allvar göra bättring i allting.
Jag undrade varför jag gjort på det sättet -
och kom fram till att det var min hämnd på pappa.
Jag hämnades på honom genom att inte betala tillbaka mina skulder.
Jag insåg att jag hämnats, och att det inte är rätt, det är synd -
det är en felaktig gärning, ett brott. Jag bad Gud om förlåtelse för det -
och jag lovade Gud att betala mina skulder till pappa.
Jag gick till honom och sa: -
"Jag är säkert skyldig dig ganska mycket i obetalda skulder."
Jag frågade honom om han visste exakt hur mycket det var.
Det visste han. Jag lovade att genast börja betala av skulden.
Jag gav kanske 1000 eller 500 mark genast -
och lovade betala regelbundet tills allt var betalt.
3000 mark hann jag betala så sa pappa att allt var betalt.
Jag sa att det inte kunde vara möjligt.
Han sa att allting är betalt och menade -
att då jag visade ånger och ville åstadkomma en förändring -
och betala mina skulder så väcktes en viss kärlek inom honom.
Han ville komma mig till mötes genom att -
efterskänka 5000-6000, kanske 10 000 mark.
På det sättet så förbättrades relationen.
Om en relation är svår betyder det ofta inte -
att ena parten är helt oskyldig. Han kan ha -
lika svåra och felaktiga principer och gärningar.
Men hatet och oförlåtelsen håller oss utanför.
Jag ansåg mig själv vara helt god ända tills -
jag gick med på att se mina egna felaktiga handlingar och min synd -
mot min styvfar och bad om förlåtelse och började reda upp dem.
I svåra relationer är det viktigt -
att man går igenom dem, inte bara kommer överens.
Mina föräldrar beslöt då de kom till tro att allt det förgångna är förlåtet.
Så enkelt gick det inte och det gör det vanligen inte.
Alltid då de kom ihåg gamla saker så bråkade och slogs de där hemma.
Mamma hade blåmärken på olika ställen.
Förlåtelse är ett ord, men det blir inte gärning -
eller sanning i hjärtat innan man erkänt sin egen del i relationen.
Bett Gud och den andra om förlåtelse. Jag bad också pappa om förlåtelse.
Då först kan Guds villkorslösa sanning och kärlek -
komma in i den situationen -
om inte oförlåtelse, vrede och bitterhet hindrar.
Då kan Han komma in och förändra det. Vår relation förändrades så -
att jag till och med kände lite kärlek till honom då han dog -
och jag var hos honom på sjukhuset på hans dödsdag.
Jag kom 10 minuter för sent till dödsögonblicket.
Han låg i sängen med händerna knäppta över bröstet -
med röda kinder och iklädd pyjamas.
Min fru och hans tredje fru var med.
De två tidigare fruarna hade han begravt.
Jag sa åt kvinnorna att vi skulle be.
Jag sa: "Jesus jag överlämnar den här fadern som ligger här -
och den lilla faderlösa pojken som bor inom honom -
till Dig, Jesus och ber att Du kommer och hämtar honom -
och tar honom till härligheten i himlen."
Då jag sagt det föll en så stor helighet över det lilla rummet -
att vi inte kunde röra oss. Guds helighet var så väldig.
Jag har inte mött något sådant många gånger. Det var en så stor helighet.
Jag upplevde att Jesus själv kom och hämtade min styvfar -
och tog honom med sig till himmelriket.
Du har alltså egen erfarenhet av hur fadersrelationen kan återuppbyggas.
Ja, och hur oerhört viktig förlåtelsen är -
i alla trasiga relationer.
Nu då jag fått veta att han inte var min far -
så behöver jag inte vara arg på pappa för någonting.
Min himmelske Far vet jag är min Far, för Han har gett mig livet.
Jag har tjänat Honom och adopterat Honom som min jordiske Far.
Jag har berättat för Honom att Han är min far, då jag inte har någon annan.
"Du är min pappa från och med nu.
Och om jag aldrig får reda på vem min far var -
så hoppas jag Du går med på att vara min far."
Och jag tror Han gått med på det.
Många upplever att den himmelske Fadern är en sträng far.
Hur kan man komma bort från en sådan förvriden bild?
Även för mig var Han sådan då jag var barn och vuxen -
och jag var troende för att jag var rädd för helvetet.
Min fadersrelation ledde till att jag uppfattade Gud så -
att han ligger på en molnkant och tittar ner på jorden.
När Han ser mig kastar Han en sten på mig och skrattar då den träffar.
Det är fruktansvärt då man har en sådan Gudsbild.
Gud är inte sådan. Det var en bild av far som avtecknades i psyket.
Denna opålitliga, kärlekslösa man -
hade i mitt hjärta, min själ, tecknat bilden av en far.
Den bilden avspeglade sig på min Gudsbild.
Sålunda kan den psykiska smärtan avspeglas också på ens andlighet.
Min bild av Gud var verkligen den att Han är farlig.
Man måste vara rädd för Honom och akta sig för Honom.
Man måste akta sig för vad man gör och säger, -
Han kastar sten så fort Han får tillfälle.
Bilden förändrades först då jag rett upp min förhållande till min far, -
bad om förlåtelse och förlät honom.
Nu har jag börjat lära mig finna den kärleksfulla Fadern.
Än har jag inte funnit Honom så tydligt i känslolivet.
Men med förnuftet har jag, och med förnuftet har jag beslutat -
att: "Du är min far nu, då jag ingen annan har.
Jag vill lära känna Dig." Varje kväll talar jag med Honom -
i sängen om helt vardagliga saker, på finska, mitt eget språk.
Sedan ber jag och ber om ledning och råd.
Jag ber Honom ge mig kärlek, då jag är så dålig på det.
"Jag kan inte riktigt det, så undervisa mig och visa mig kärlek."
Så samtalar jag med Honom en eller ett par timmar innan jag somnar.
Mor- och farfäder har en viktig betydelse i samhället.
Du är själv mor- och farfar. Vad har det gett dig?
Jag har fyra underbara barnbarn -
tre pojkar och den yngsta är en flicka.
Det har medfört ett stort ansvar.
Jag har säkert inte heller som mor/farfar varit sådan som jag borde.
Jag har nämligen haft en så stor oro och sorg över -
vad jag utsatt mina egna barn för. Jag har ju försökt ta hand om dem -
men det är klart att jag träffar mina barnbarn och har kontakt med dem.
Jag upplever fortfarande inte att jag skulle vara en bra far -
för jag har fortfarande haft så mycket smärta gällande -
förhållandet mellan mig och mina barn som jag försökt sköta i 30 år.
Min son och jag går vanligen på kaffe en gång i veckan på tumanhand -
och jag träffar min dotter och hennes familj.
Jag försöker visa dem den kärlek och ge dem -
det som de möjligen blev utan då de var barn.
Men även i det har jag varit tvungen att ty mig till bönen: -
"Jesus, hjälp mig då jag inte kan gottgöra det -
som jag förstört och söndrat genom synd och felaktiga handlingar.
Jag måste be Dig om hjälp." Det har jag bett om.
Jag tror att Han har hjälpt.
Om man är ärlig, måste mången far, och kanske även mor, medge -
att det inte har gått helt perfekt.
Om man verkligen önskar en förändring -
så börjar det med att man ber sina barn om förlåtelse.
"Jag har inte kunnat älska dig på rätt sätt."
Jag bad om förlåtelse första gången för 30 år sedan.
Efter det har jag försökt visa kärlek så att -
jag inte skulle behöva be om förlåtelse för den här tiden.
Men jag medger att jag inte har lyckats.
På något sätt känner jag mig omåttligt misslyckad i det här fallet -
och som en verklig gröngöling fortfarande.
Hurdan är den himmelske Far du har funnit i Bibeln?
Du sa att på det känslomässiga planet -
är det svårt att hitta den kärleksfulle himmelske Fadern.
Vad har du funnit i Ordet?
Ordet säger att Han älskade så mycket att Han gick med på att se -
på då Hans mest älskade Son ropade till Honom om hjälp på korset.
Han hjälpte inte, för Han ville frälsa oss.
Han lät sin egen Son ropa: "Min Gud, min Gud, varför har du övergett mig?"
Det var en maximal kärlek från Guds sida.
För Jesus var det ett maximalt lidande.
Han upplevde ett andligt, fysiskt och psykiskt förkastande där på korset.
Han ropade till sin Far, och Gud måste som Far se på -
då Hans egen Son ropade -
och kunde inget göra eftersom Han ville rädda oss.
Jag inser att Han har älskat oss över allt, mig också.
Men på det känslomässiga planet är något fortfarande svårt låst.
Jag bara inte kan känna Hans kärlek.
Nästan varje kväll ber jag Honom hjälpa och ge.
Alltid då jag upplevt att Han har svarat har Han svarat; -
"Min nåd är nog för dig."
Jag får alltså gå med öppna sår i vissa frågor.
Det har jag förstått och jag tror att det delvis beror på -
att då jag fortfarande gör en del hjälpande arbete -
att jag inte på några villkor från ovan skulle börja hjälpa ångestfyllda, -
olyckliga och desperata människor.
Att inte ta i dem med pincett, vrida och vända på dem och prata om hjälp.
Att jag alltid skulle vara på samma nivå, gärna lite lägre.
Då de egna såren är öppna känner man sig inte överlägsen -
utan upplever sig vara i samma situation.
Likställd med den lidande människan. Det är alltså kamratstöd jag ger.
Hur skulle du råda någon som precis blivit pappa?
Vad vore det bra att de höll i minnet?
Det att din fru inte har övergett dig -
även om hon nu måste, och vill, koncentrera sig på bebisen.
Hon kanske inte kan koncentrera sig lika mycket på dig som förut.
Försök se den stora lyckan i det lilla barnet.
Visa barnet kärlek. Börja redan då det är bebis att berätta för -
flickan eller pojken hur mycket du älskar dem. Berätta för barnet: -
"Jag älskar dig. Du är härlig och söt."
Ta det i famn och ge det kärlek.
Älska också din hustru. Uppmuntra och respektera henne.
Visa henne en ännu större kärlek än förut.
Nu behöver hon det så mycket mer då hon har bebisen där.
Bete dig på inga villkor som ett svartsjukt barn -
utan var en ansvarstagande vuxen far som tänker att -
han har en fru och ett barn som han får älska.
Du får visa dem båda kärlek, än mer än innan bebisen föddes.
Så skulle jag säga.
Vi brukar göra så att du här till slut välsignar tittarna.
Idag har vårt ämne varit mycket viktigt: den jordiske och himmelske fadern.
Du vill säkert välsigna våra tittare även idag.
Ja, det vill jag.
Käre himmelske Far, Helige Gud, -
Du är allas vår Far. Utan Dig skulle inget liv blivit till på jorden.
Du är den som ger allt liv.
Jag ber Dig om den nåden över vårt land -
att Du skulle ge oss det synda- medvetandet och den väckelsen -
att vi fäder först skulle inse våra egna fel och våra synder -
och be om förlåtelse för dem av Dig, vår fru och våra barn -
att vi med rent hjärta skulle kunna lära oss att älska våra barn.
Ge oss mod och kärlek att vandra framåt längs denna väg.
Lär oss älska vår hustru och våra närstående.
Låt oss respektera vår hustru och våra närstående.
Låt oss respektera våra barn från det de är små bebisar -
och värdesätta barnens individualitet, unikhet, okränkbarhet och -
och det att de är unika människor, skapade av Gud.
Det här ber jag i Jesu namn. Välsigna oss. Amen.
Om du vill stöda HimlenTV7 kan du i Sverige swisha till 123 677 9300
I Finland: Ring 0600 10070 (10,01 EUR och lna)
Lyssna till hela meddelandet så blir donationen gjord.
Tack för ditt stöd!
Översättning: Himlen TV7