Tervetuloa seuraamaan Rikotusta eheäksi -ohjelmaa!
Tässä jaksossa pohdimme yhdessä terapeutti, pastori, -
kirjailija Seppo Jokisen kanssa, miten rakastamme itseämme oikein.
Tervetuloa, Seppo! - Kiitos, kiitos.
Kansa- ja oppikoulu veivät monelta nykyiseltä ikäihmiseltä -
hyvän itsetunnon häpäisevän koulukulttuurin -
ja ehkä murskaavan kritiikinkin myötä.
Mistä asioista se hyvä itsetunto oikein rakentuu?
Se rakentuu siitä, että heti lapsesta asti saa rakkautta -
ja ilman, että sitä tarvitse ostaa tekemisillä, -
suorituksella tai olemisella, vaan se tulee ehdottomana.
Lapsen pitää saada sitä yltäkyllin. Sitten hän oppii rakastamaan.
Tämä ei vielä riitä suinkaan hyvään itsetuntoon, -
vaan lapselle pitää sen jälkeen kertoa, -
että hän on suloinen ja ihana.
Häntä pitää kannustaa, kun hän tekee jotain hyvää.
Jos hän epäonnistuu, ei pidä alkaa valtavaa moiteryöppyä, -
vaan sanoa, että ei se mitään. Voit yrittää uudestaan.
Kannustaa taas tähän uuteen yritykseen ja antaa siitä palautetta.
Lapsen itsetunto kasvaa siis rakkauden, kannustuksen -
ja kunnioituksen ilmapiirissä, jossa on myös rajat, -
jotta lapsi oppii, ettei voi mitä vaan tehdä.
Hän voi tehdä sitä ja tätä, mutta näitä hän ei saa tehdä.
Kunnioitus tarkoittaa myös sitä, -
että hänen omaa tilaansa kunnioitetaan.
Joskus lapsi pistää oven kiinni omaan huoneeseensa, -
niin sinne ei rynnätä heti aina katsomaan, mitä hän siellä tekee.
Annetaan hänen olla ja kunnioitetaan hänen oman tilan tarvettaan.
Tämä on pitkä prosessi.
Jos se jatkuu murrosikään ja ylikin, -
niin todennäköisesti lapsi tulee selviytymään itsetuntonsa kanssa.
Missä sinusta kulkee -
narsistisen ja normaalin itsensä rakastamisen raja?
Narsistinen itserakkaus on itseensä ihastumista.
Lähtökohta tulee siitä, että nuori mies katsoo lähteestä kuvaansa -
eikä päässyt siitä enää pois ikinä. Jäi ihailemaan itseään lähteessä -
ja kuoli siihen. Narsistiselle persoonallisuudelle -
yleensä on emotionaalisen kehitysvaiheen -
'mulle heti kaikki' -tarve jäänyt päälle.
Ei ole siis tullut niitä rajoja -
tai hän ei ole kyennyt niihin asettumaan -
ja hänelle on jäänyt päälle tämä 'mulle heti kaikki' -vaihe.
Aikuisena se ei ole rakkautta vaan vaatimusta.
Se on itsekkyyttä.
Itsensä rakastaminen taas tarkoittaa mielestäni sitä, -
että sallii itselleen hyvää, mutta osaa myös ajatella toista.
Omaa siis empatiakykyä. Narsistilla sitä ei ole.
Hänellä kaiken tarvitseminen perustuu -
vain tähän 'minulle heti kaikki'.
Empatiakyky on tärkeä juuri siksi, -
että silloin ei tule tätä 'minulle kaikki heti'.
Silloin ymmärtää, että muutkin tarvitsevat samaa kuin minäkin.
Ymmärrän, että joku toinen voi joskus tarvita jotain minua enemmän.
Tähän taas perustuu kyky auttaa hädässä ja ahdingossa olevia.
Voi esimerkiksi antaa rahaa keräyksiin -
tai kouluttaa ulkomailla 1-2 lasta 10 vuotta, -
niin että lapsi pääsee koulun läpi ja työelämävalmennukseen.
Tämä on minusta tervettä rakkautta, johon kuuluu myös vastuu muista.
Suomalaisilla on kyllä käsitykseni mukaan tavallaan huolta -
ja murehditaankin muista, mutta itseä ei osata rakastaa.
Itse olen ollut siinä ihan esimerkkitapaus.
Kun aina sanotaan lapsena, ettei sinusta mitään tule -
etkä sä osaa mitään, niin lapsi alkaa uskoa siihen.
Kun Jumala antoi sen armon raitistumisen yhteydessä, -
tajusin, etten ole koskaan osannut itseäni rakastaa.
Parin vuoden päästä tajusin senkin, etten ymmärrä, mitä on rakkaus.
Voin puhua rakkaudesta vaikka 10 tuntia, -
mutta oikeasti en ole kokenut sitä, enkä sisäisesti tiedä, mitä se on.
Se oli aikamoinen pettymys, -
kun ymmärtää sen, ettei osaa rakastaa.
Sitten lähdin selvittämään menneisyyttä, miksi en osaa rakastaa.
Sieltä selvisivät ne kaikki jutut, mitä olen tässäkin puhunut aiemmin -
eli tämä isän kyvyttömyys.
Nyt hän onkin isäpuoli. Ei hän isä koskaan ollutkaan.
Hänen kyvyttömyytensä kannustaa, kunnioittaa, rakastaa.
Sen seurauksena otin kuitenkin hänestä sen mallin -
enkä minäkään osannut rakastaa - itseäni.
Mitä Raamattu puhuu itsensä rakastamisesta?
Raamattu puhuu mielestäni siinä, kun Jeesukselta kysyttiin, -
mikä on lain suurin käsky.
Hän sanoi: "Rakasta Herraa, sinun Jumalaasi, yli kaiken -
ja lähimmäistäsi niin kuin itseäsi."
Siinä oli siis kolme kohdetta.
Kuvaavaa on, että meillä kristillinen kirkko on opettanut -
ja opettaa tänä päivänäkin rakkauden kaksoiskäskyä.
Siinä tulisi osata rakastaa Jumalaa ja lähimmäistä, -
mutta kolmas osa rakkaudesta on jätetty kokonaan pois.
Se on siis ollut väärään nöyryyteen kasvattamista.
Suomessa kirkko ja kristillinen opetus on usein - ei aina -
opettanut, että nöyryyttä on, kun ei välitä itsestään, -
ei huomioi eikä arvosta itseään. Sehän ei ole nöyryyttä, -
vaan nöyryys on oppimiskykyä, kykyä ottaa tosiasioita huomioon -
omassa kasvussa ja kehityksessä. Itsensä hylkääminen on hylkäämistä, -
jolla ei ole mitään tekemistä rakkauden kanssa.
Kun tämän huomasin, niin kysyin Jumalalta...
Koin, että Jumala antoi arvon minulle siinä, kun Hän kosketti.
Huomasin, että ihmiset arvostavat, kun puhun juomisestani ja muista.
Kysyin Jumalalta, miten itse voisin opetella itseäni rakastamaan.
Minun pitäisi varmaan rakastaa, mutta minä en osaa.
Ajattelin, että se ehkä jostain lähtee.
Mitä minä nyt mielelläni haluaisin tehdä jollekin, -
jota minä rakastan. Heti tuli tämä perustyypillinen: vien syömään, -
mutta nimenomaan hyvää ruokaa ja sitä, mitä haluan itselleni antaa.
Siitä se lähti. Sitten mietin, mitä muuta voin itselleni antaa, -
semmoista, mitä antaisin toisellekin.
Pikkuhiljaa sitten opettelin ja minulla on ollut tietysti -
aina yksi suuri heikkous - autot.
Minulla meni monta vuotta, kun annoin joka vuosi itselleni -
toisen auton. Se oli minulle valtava...
Aina nautin, kun sain uuden - ei se uusi koskaan ollut.
Minua se tekniikka on kiinnostanut. Ja ajaminen, ei ulkomuoto.
Pitää olla hyvä auto. Nautin siitä, kun opettelen ajamaan uutta autoa.
Opittuani tekee mieli jo vaihtaa. Niin, että ehkä tätäkin sitten.
Yksi profeetta sanoi niistä autoista, ettei Jumala ole semmoinen Isä, -
joka ottaa aina kaiken hyvän pois, mitä saat.
Ajattelin ensimmäisen kerran, että taitaa Jumala minua rakastaa, -
kun Hän antaa autojen kanssa leikkiä, siis vaihdella niitä.
Sitten aloin vielä ajatella, mitä vaimo ajattelisi rakkaudestani.
Mietin, miten voin häntä rakastaa ja osoittaa hänelle sitä hyvää, -
mitä itsellenikin. Tämä on vielä oppimisvaiheessa.
Minulla on erittäin hyvä vaimo, pitkämielinen ja kärsivällinen, -
niin kuin agape-rakkauteen kuuluu.
Olen opetellut hänen kanssaan rakastamaan.
Hän on minua opettanut todella paljon.
Kun katselet ja kuuntelet nykyistä arvoilmastoamme, -
niin miten se vaikuttaa ihmiskuvaan?
Mitä hyvää ja haitallista tämän ajan ilmapiirissä on?
Mielestäni siinä on tämä itsekkyys.
Narsistisuus on saanut ihan virallisen oikeuden olla olemassa.
Televisioon tuli 10-15 vuotta sitten -
näitä 'heikoin lenkki pudotetaan pois' -ohjelmia.
Se oli juuri empatian vastaista, jossa pidetään heikosta huolta.
Opetettiin, että heikot pudotetaan ja vain vahvat menevät eteenpäin.
Vahvat porskuttavat. Se on juuri narsismia.
Sitten se on näkynyt muutenkin. Meille on tullut ruokajonoja.
Alussa puhuit häpeästä. Se meihin isketään usein jo lapsena, -
kun emme pärjää emmekä menesty.
Meillä on erilaisia häpeän syitä, -
ja suomalainen kulttuuri on minusta aikamoinen häpeäkulttuuri.
Kilpailemme keskenämme ja voittaja saa kunnioitusta ja palkinnon.
Muut ovat häviäjiä.
Urheilijat eivät pidä hopeamitalia minään.
Vain voittoon pyritään. Urheilussa ymmärrän sen, -
mutta ihmissuhteissa se ei mene näin valitettavasti.
Kun löydämme rakastettavan lähimmäisen, -
olemme löytäneet jo paljon terveestä itserakkaudesta -
eli itsensä rakastamisesta.
Monilla on haasteita tunne-elämän kanssa, -
ja itsetunto sahaa tunteiden mukana edestakaisin.
Miten päästä omaan itseensä kohdistuvissa tunteissa balanssiin?
Hyvä kysymys - vaikea vastata.
Tämä on nyt tätä psyyken ajatusta.
Meidän itsetunnon Jumalan lapsena pitäisi olla terve, -
koska olemme kruununperillisiä eli kuninkaan tyttäriä ja poikia.
Eihän siitä pitäisi olla minkäänlaista huonoa itsetuntoa, -
mutta psyykkisesti montaa meistä on kohdeltu niin, -
ettei ole annettu sitä arvoa. Uskon, -
että Jumala tarkoitti luodessaan ihmisen näin.
Äiti ja isä antavat lapselle arvon/merkityksen, -
olemassaolon oikeuden, kunnioittavat, kannustavat -
ja saattavat hänet aikuiseksi. Silloin itsetunto olisi terve.
Nyt avioerojen, ihmissuhteiden, alkoholismin myllerryksessä -
ja kaikissa näissä perheet ovat jatkuvassa riepotuksessa.
Lapsella ei ole tervettä kasvuympäristöä enää psyykkisesti.
Sanotaan, että kyllä lapsi selviytyy avioerosta. Hyvin selviytyvät.
Aikuisille pidetään erilaisia ryhmiä ja kursseja. Lapsille ei.
Mielestäni juuri lapset tarvitsisivat avioeroryhmiä.
Aiemmin oli puhetta surusta, menetyksestä, -
kun lapsilta on äiti kuollut, ja isä purkaa suruaan lapsiinsa.
Lapsilla tulisi olla myös sururyhmiä surun/menetyksen käsittelyyn.
Siihen eivät saisi tulla ne omat ahdistuneet tunteet perheestä.
Vetäjä olisi ulkopuolinen, joka kunnioittaisi lasten tunteita.
Lapset saisivat purkaa tunteensa ilman stimulantteja perheestä.
Nämä kaikki on meidän yhteiskunta hylännyt.
Siinä on mielestäni tätä, että aikuiset ja heidän tarpeensa -
otetaan huomioon, mutta ei lasten tarpeita.
Avioero on yksi suuri esimerkki siitä.
Erolapset kantavat suunnatonta tuskaa ja taakkaa. Tiedän sen.
Hyvin harvassa erossa ei jää mitään vaikutuksia lapsiin.
Millaista on lasten kantama syyllisyys avioerotilanteissa?
Lapsi ottaa yleensä syyllisyyden. Mitä pahaa hän on tehnyt, -
kun vanhemmat eroavat? Mitä hän on tehnyt väärin?
Miksi isä/äiti jätti minut?
Mitään järkeenkäypää syytä ei yleensä löydy.
Jos hänellä on joskus ollut joku sanaharkka isän kanssa, -
hän ajattelee sen johtuvan siitä ja tekee sen diagnoosin, -
että hän on niin paha. Hän on isälle sanonut niin, -
ja se on siksi jättänyt meidät. Jos tätä kehittää sisällään -
20 vuotta, niin siellä on aikamoinen taakka ja syyllisyys.
Kun olen itse joutunut eroamaan, -
niin en syytä ollenkaan entistä vaimoa siitä.
Otan suurimman vastuun erosta itselleni, mutta kuitenkin joutunut.
Olen yrittänyt lasten kanssa käydä läpi 30 vuotta tätä avioeroa.
(He ovat nyt 50-vuotiaita molemmat)
Purkaa juuri niitä tunteita, pettymyksiä, poissaoloa, hylkäämistä,-
minkä he kokivat siinä. Uskon, että olen molempien kohdalla -
nyt päässyt jo aika hyvään tulokseen.
Olin puhumassa Salon ev.lut. srk:n Keidas-illassa -
ehkä noin pari viikkoa sitten.
Minulle oli melkoinen yllätys, että aikuinen tyttäreni, -
vanhin lapsista, ilmestyi sinne seurakuntatalolle.
Hän oli ystävällinen ja hyvällä mielellä -
ja vinkkasin hänet eteen viereeni istumaan.
Halasimme siinä, ja se oli minulle valtava synninpäästö.
Hän ei ole tullut aikaisemmin. Tämä oli ensimmäinen kerta.
Koin, että nyt on jotain isoa tapahtunut.
On tärkeää myös lapsilta poistaa, -
ottaa vastaan pahaa oloa, vihan tunteita, pettymystä.
Meillä on ollut keskusteluja, jolloin sama tytär sanoi -
yhdeksi merkittäväksi syyksi pettymykseensä sen, -
kun pakotin heidät kirkkoon. Hän ei olisi halunnut tulla.
Sanoin, että kaikki menemme. Minä päätän, -
mitä perheessämme tehdään. Käyttäydyin siis hyvin typerästi.
Ajattelin sen tekevän hyvää meille kaikille. Itsekin käytin alkoholia.
Olin uskossa ja kärsin valtavaa syyllisyyttä juomisestani -
enkä pystynyt elämään raittiisti. Ajattelin, -
että jos perheen kirkossa käynti vähän edes korjaisi asioita.
Hänen suhteensa meni varmaan jumiin aika paljon siitä.
Näitä kaikkia on sitten purettu myöhemmin.
Tämä on nyt sellainen Jumalan ihme pari viikkoa sitten.
Se on nyt viimeisiä ihmeitä.
Jumala voi korjata senkin, mihin minä en pysty eikä ihminen.
Jos jollakin on oikein negatiivinen minäkuva -
ja hän sättii itseään itselleen ja muille, -
miten tästä pääsee eteenpäin kohti kunnioittavaa suhdetta -
omaan itseensä? - Tietysti jos ajatellaan hengellisesti asiaa, -
niin voi sanoa Jumalalle, etten ole noudattanut tahtoasi -
enkä Jeesuksen opetusta. Hän käskee rakastaa Sinua, -
lähimmäistä ja itseä. Olen itseni hyljännyt, vihannut, pettänyt -
ja ollut väkivaltainen. Pyydän sitä anteeksi Sinulta.
Tunnustan sen syntinä Sinulle ja pyydän anteeksi.
Jeesus, anna minulle kykyä rakastaa itseäni.
Jos ei sekään auta, voi miettiä niitä psyykkisiä syitä, -
mitkä voivat olla siinä esteenä. On voitu itsetunto leimata -
ja tuhota ja määritellä niin, että sinä et osaa rakastaa.
On voitu häväistä jossain tilanteissa, pilkata, ivata, -
niin että alkaa hävetä itseään.
Se häpeä on äärettömän paha taakka.
Ei koskaan pitäisi hävetä itseään. Jos pitää hävetä, niin sitä, -
mitä on tehty väärin tai jätetty tekemättä oikein.
Terapiassa käytin assosiaatio- menetelmää.
Kun päätettiin jotain asiaa selvittää, -
lähdettiin jostain muistikuvasta, joka ihmisellä on esim. siitä, -
kun häntä on moitittu. Siitä assosioitui aina uusia muistikuvia, -
ja päästiin aina kauemmaksi menneisyyteen.
Purettiin niitä pois, jotta ne eivät enää painaisi mieltä.
Siellä voi olla äiti tai äidinäiti -
syyttävänä läheisenä tai syyttävä persoona aivoissa.
Siellä voi olla isä tai kuka tahansa, -
joka on määritellyt sinut niin, ettei se ole totta.
Ei ole Jumalan määritelmä sinusta eikä ollut sinun itsesikään.
Jos hän on toistanut sitä määritelmää, että et kelpaa siksi, -
kun olet sellainen tai tällainen, se kohdistuu olemukseesi, -
ei siihen, mitä olet tehnyt väärin tai oikein.
Siitä tulee häpeä, ja silloin voi purkaa näitä määritelmiä pois.
Kun minä puran, niin aina rukoilen, että Jumala parantaa ne.
Kyllä Hän voi psyykeen parantaa siinä kuin fyysisenkin olemuksen.
Näin ne voi jättää Hänelle kaikki pikkuhiljaa -
ja pyytää Häneltä parantumista.
Sinullakin on ollut vaikeuksia itsensä rakastamisen -
ja omanarvontunnon kanssa. Mistä huonommuuden tunteet johtuivat -
ja miten pääsit kasvamaan kohden terveempää itsetuntoa?
Minulla ne johtuivat isäsuhteesta. Hänestä en osannut mitään oikein.
Kun tuli aikuiseksi, -
oli pastoriksi valmistautunut ja käytti alkoholia, -
niin sitten ne tulivat oman käyttäytymisen syyllisyydestä.
Kun tein jotain mielestäni väärin -
Jumalan ohjeita ja tahtoa vastaan, koin joka kerta, -
että Jumala hylkäsi minut aina sillä hetkellä.
Minulla oli semmoinen kristillinen tausta, että jos varastaa -
ja Jeesus sitten tulee... Klassikkoesimerkkini on, -
että äiti jätti tekemänsä lihapullat pöydälle ja lähti kauppaan.
Hän sanoi, että niitä saa ottaa vasta ruoka-aikana.
Tietysti otin yhden ja söin ja sitten ajattelin, -
että jos Jeesus nyt tulisi, niin tänne jäisin. Usko oli niin ankara, -
että yksikin synti, niin se olisi siinä.
Lapsena joka ilta huusin, -
että synnit anteeksiannettu ja saatu kovalla äänellä sängystäni.
Julistin itselleni synninpäästön. Oli kova tarve päästä taivaaseen, -
ja Jumala oli niin ankara, että yksikin päivän synti esti sen.
No, sitten opin aikanaan armon eli olemaan armollinen itselleni.
On äärettömän tärkeää, että voi olla armollinen itselleen -
ja antaa anteeksi itselleen. Jumalakin tekee niin aina, -
kun Hänelle tunnustaa synnin ja pyytää. Hän antaa aina anteeksi -
ja sanoo: "Mene, äläkä tästedes enää sitä syntiä tee."
Armon ymmärrys avasi minulle aika paljon.
Se on kuin maa jalkojen alla. Menen vaikka USA:han tai Ruotsiin, -
niin armo on siellä ja kantaa minua. Minun ei tarvitse kantaa sitä.
Eikä minun tarvitse kantaa syyllisyyttä. Jeesus on kantanut sen -
ja Hän on antanut armon. Nämä valtavat muutokset tulivat -
raittiuden mukana. Nyttenkin teen syntejä päivittäin.
Nyt tunnustan ne illalla Jumalalle ääneen tai hiljaa.
Usein pyydän vaimoa julistamaan ne anteeksi.
Hänen kuultensa tunnustan synnit, mikä ei aina ole niin kivaakaan.
En tietysti tunnusta niitä, jotka voisivat loukata häntä.
Ne yritän tunnustaa jonkun toisen kanssa.
Semmoista tunnustan, että olen heikko vaeltamaan, täytyy myöntää.
Päivittäin tulee tehtyä syntejä -
ja päivittäin tulee tarve pyytää niitä anteeksi.
Miten aikuinen/ikääntynyt voi kehittää itsetuntoaan?
Ihan tiiviisti muutama ajatus siitä.
No, ajatella sitä, miten Jumala rakastaa.
Hän rakastaa kuin paras äiti ja isä.
Voi kuvitella, että Jumala ottaa syliin.
Tiedän joitakin Jeesuksen ihmeen avulla hoitamia.
He kertovat Hänen ottaneen syliin, katsoneen heitä rakastavasti.
Se on niin parantavaa, että siinä menevät kerralla tämmöiset.
Kaikkia Hän ei ota, joten meidän tulisi etsiä korvaavaa kokemusta, -
missä voi tulla syliin. Meillä oli intensiiviseminaareja, -
joissa otettiin konkreettisesti ihminen syliin.
Osoitettiin hänelle hellyyttä ja rakkautta oikealla tavalla.
Siinä oli useita ihmisiä ja rukoiltiin, -
että Jumala sitä kokemusta käyttäisi korvaavana -
ja parantaisi rakkauden pohjattoman kaipuun täällä sisällä.
Näin kävi usein aina pieneltä osin.
Kyllä Jumalalle täytyy kertoa nämä asiat.
Viime kädessä apu tulee Häneltä, -
ja Hän antaa viisauden myös ammattiauttajille, -
jotka Häneen uskovat ja Häneltä pyytävät apua.
Kyllä minun yleisin rukoukseni terapiatilanteissa yhä on: -
"Jeesus, auta." Sitä hokee hiljaa koko ajan, kun tuntuu, -
ettei pysty mitään tekemään. Ja aina Hän on tähän asti auttanut.
Samoin kuin tässäkin. Kyllä Hän tässäkin auttaa meitä.
Kyllä. Olemme nyt saaneet keskustella itsetunnosta, -
ja katsojat ovat saaneet hyviä vinkkejä, miten kasvaa -
kohti terveempää itsetuntoa. Tässä ohjelmassa on ollut tapana, -
että siunaat vielä lopuksi katsojia.
Varmasti teet sen tälläkin kertaa. - Oikein mielelläni teen sen.
Pyhä Jumala, rakas taivaallinen Isä olet suuri korkea pyhä Kuningas.
Hallitset kaikkea olevaista, olematonta, mitä on ja mitä ei ole.
Kaikki on alistettu pyhien kasvojesi, valtasi ja kunniasi alle.
Sinua lähestyn lapsenasi, Seppo-poikana.
Rukoilen kaikkien Suomen poikien ja tyttöjen puolesta, -
jotka eivät saaneet rakkautta lapsena, jotta itsetunto olisi terve.
Sairaus, synti tms. on ollut estämässä sitä siinä kasvuympäristössä.
Jeesus, tunnet jokaisen meidän kasvuympäristön.
Pyydän, että otat syliin näitä pieniä tyttöjä ja poikia nyt -
ja katsot heitä rakastavasti silmiin.
Sanot heille, että he ovat rakkaita.
Olet suloinen ja ihana pieni kulta.
Rakasta heitä ja anna heidän kokea sitä, -
että Sinulla on niin parantava rakkaus ja syli, -
että se vie kaiken häpeän, -
syyllisyyden ja epäterveen itsetunnon.
Anna meille pieni kokemus taivaasta tässä rukoustilanteessa. Aamen.
Olet juuri katsonut Rikotusta eheäksi -ohjelman.
Mikäli se on koskettanut sinua, voit tukea sarjan tuottamista.
Voit soittaa numeroon tai lahjoittaa ruudussa näkyvälle tilille -
käyttäen viitenumeroa 9920.
Kiitos tuestasi!
Tekstitys: Tuula-Riitta Virrankare