TAASTATUD TERVIKLIKKUS
Tere tulemast vaatama sarja "Taastatud terviklikkus".
Tänases osas mõtiskleme
koos terapeudi, pastori ja kirjaniku Seppo Jokinen'iga,
kuidas end õigesti armastada.
Tere tulemast, Seppo! - Tänan!
Tänapäeva koolid
röövivad nii mõneltki vanemalt inimeselt
positiivse enesehinnangu
tänu seal valitsevale häbistavale koolikultuurile ja kriitikale.
Millest tekib positiivne enesehinnang?
See tekib siis, kui lapseeast alates kogetakse armastust,
ilma, et seda oleks vaja "osta" läbi ühegi tegevuse,
soorituse või olemisega, vaid seda jagatakse tingimusteta.
Seda peab saama nii palju, et laps saab seda kui ülikülluses,
sest nii ta õpib ka armastama.
Ainuüksi sellest aga ei piisa veel positiivseks enesehinnanguks,
vaid lapsele on vaja ka öelda, et ta on armas ja võrratu.
Ka julgustada teda, kui ta teeb midagi head.
Julgustada teda.
Kui ta ebaõnnestub, siis mitte valada teda üle laitusega,
vaid öelda: "Pole hullu, võid veelkord proovida."
Innustada teda uuesti proovima ja andma sellele tagasisidet.
Ehk siis, lapse enesehinnang
kasvab armastuse, julgustuse ja austuse õhkkonnas,
kus on ka omad piirid, nii et laps õpib, et päris kõike ei saa ka teha.
Ta võib teha seda ja toda, aga mitte kõiki asju.
Austus aga tähendab seda, et tema isiklikku ruumi austatakse.
Kui laps lööb mõnikord ukse kinni ja läheb oma tuppa,
siis sinna ei tormata talle koheselt järele
vaatama, millega ta tegeleb,
vaid tal lastakse olla.
Austatakse tema ruumivajadust.
See on pikk protsess.
Kui see jätkub murdeeas ja peale seda,
siis tõenäoliselt saab laps omama ka tervet enesehinnangut.
Kust läheb sinu meelest piir
nartsissistliku ja normaalse enese armastamise vahel?
Nartsissistlik enesearmastamine on kui enese imetlemine.
Selle lähtekohaks on see,
kui noor mees vaatab endast fotot ega lasegi sellest enam kunagi lahti.
Ta imetleb seda võtet endast kuni surmani.
Selline nartsissistlik isiksus
on emotsionaalses arenguetapis,
kus tal on vajadus: "Mulle, mulle, kohe kõik" -
kogenud, kuidas see on jäänud peale.
Tal pole olnud mingeid piire või ta ei ole suutnud neid ise seada.
Ta on jäänud etappi: "Mulle, mulle, kohe kõik"
ja täiskasvanuks saades
ei ole sel juhul armastust, vaid nõudmised.
See on isekus.
Enese armastamine tähendab minu arvates seda,
et enesele küll lubatakse head,
aga samas mõeldakse ka teise peale ehk omatakse empaatiavõime.
Nartsissistil see puudub.
Tema vajadused põhinevad vaid "Mina, mulle, kohe kõik" ideele.
Empaatiavõime on oluline selleks,
et siis ei tule seda "Mina, mulle, kohe kõik",
vaid ma mõistan,
et kõik teised vajavad samuti seda, mida minagi vajan.
Ma mõistan, et mõni teine võib teatud olukorras
vajada isegi rohkem kui mina.
Sellel aga omakorda põhineb võime aidata hädas ja viletsuses olijaid.
Näiteks korjandustel kogutava raha kaudu.
Või kui aidatada kusagil välismaal koolitada ühte või kahte last 10 aastat,
et ta saaks kooli lõpetatud ja saaks hakata tööle.
See on selline eluterve armastus,
kuhu kuulub ka teiste eest vastutamine.
Meil, soomlastel, on minu arvates see omadus,
et me hoolitseme ja muretseme teiste pärast,
aga ennast ei oska armastada.
Ma ise olen hea näide sellest.
Sest kui sulle lapsena ikka kogu aeg öeldakse,
et ei sinust asja saa ja sa ei oska midagi,
siis laps hakkabki seda uskuma.
Kui Jumal andis mulle armu kainenemiseks,
siis ma tajusin, et ma ei oska ennast armastada.
Mõistsin ka paari aasta pärast, et ma isegi ei tea, mis on armastus.
Ma võin rääkida armastusest kasvõi 10 tundi,
aga tegelikult polnud ma seda kogenud.
Mul puudus sisemine arusaam sellest.
See oli korralik pettumus, kui mõistsin, et ma ei oska armastada.
Siis hakkasin otsima minevikust põhjuseid,
miks ma ei oska armastada?
Sealt tulid välja kõik need lood,
mida olen ka siin varasemates saadetes jaganud.
Ehk isa võimetus
ja samas isa puudumine, sest teda polnudki kunagi olemas.
Võimetus julgustada, innustada ja armastada.
Selle tulemusena võtsin temast eeskuju,
nii et ma ka ei osanud ennast armastada.
Mida Piibel ütleb enese armastamise kohta?
Piibel räägib minu arvates...
Kui Jeesuselt küsiti suurima käsu kohta,
siis Ta ütles: "Armasta Issandat, oma Jumalat, üle kõige
ja oma ligimest nagu iseennast!"
Selles oli kolm sihtmärki.
On huvitav, et Soome kristlik kirik on õpetanud
ja õpetab tänapäevalgi armastuse kaksikkäsku.
Selle kohaselt peame oskama armastada Jumalat ja ligimest,
aga see kolmas pool armastusest on täiesti ära jäetud.
See on võltsalandlikkuse kasvatamine,
mida Soome kirik ja kristlik õpetus on tihti, kuigi mitte alati, õpetanud.
Et alandlikkus on see, kui endast ei hoolita,
ei märgata ega hinnata ennast.
See ei ole alandlikkus.
Alandlikkus on õppimisvõime
ning oskus panna tähele fakte oma kasvus ja arengus.
Enesehülgamine on hülgamine, mil pole mingit pistmist armastusega.
Kui ma seda taipasin, küsisin Jumalalt...
Kogesin, kuidas Jumal andis mulle väärtuse,
kui Ta mind puudutas.
Mõistsin, et inimesed hindasid mind, kui rääkisin oma joomise juttusid.
Küsisin Jumalalt, kuidas ma saan õppida ennast armastama?
Tean, et pidin, aga ma ei osanud armastada.
Siis mõtlesin, et äkki see algab sellest,
mida mulle meeldib teha kellelegi, keda ma armastan.
Esimesena meenus tüüpiline tegevus - viin välja sööma.
Nimelt head sööki. Sellist, mida ka ise tahaksin süüa.
Sellest sai see alguse.
Siis mõtlesin, mida ma veel võin enesele anda?
Midagi sellist, mida annaksin teiselegi.
Sedasi ma tasapisi õppisin.
Mul on olnud üks suur nõrkus - autod.
Mitu aastat kinkisin endale igal aastal uue auto või kaks.
See oli võimas.
Ma nautisin, kui sain endale uue kasutatud auto.
Mind on huvitanud tehnika ja sõitmine.
Mitte auto välimus, vaid see, et on hea auto.
Ma naudin, uue autoga sõitma õppimist
ja kui see on selge, tahaks juba uut autot.
Mõtlesin, et ehk nii ongi.
Üks prohvet ütles, et kui Jumal annab sulle autosid mängimiseks,
siis Ta ei ole selline isa, kes võtab kõik hea ära, mida saad.
Mõtlesin algul, et Jumal armastab mind ikka tõeliselt,
kui laseb mul autodega mängida ja neid vahetada.
Siis mõtlesin veel, et mida mu naine mu armastusest arvab?
Mõtlesin ka, kuidas ma saaks teda armastada
ja pakkuda talle seda head, mida enesele pakkusin.
See on mul veel õppimisfaasis.
Mul on väga hea naine -
pikameelne ja kannatlik nagu seda on "agape" armastus.
Olen õppinud koos temaga armastama.
Ta on mind palju õpetanud.
Kui sa vaatad ja kuulad tänapäevast väärtusmaailma,
siis kuidas see mõjutab pilti inimesest?
Mida head ja kahjulikku on praeguse aja õhkkonnas?
Minu arvates on isekus ja nartsissism saanud ametliku õiguse olla olemas.
Nii 10-15. aastat tagasi eemaldati teles kõige nõrgemad,
mis oli täiesti vastupidine empaatiale hoolitseda nõrgemate eest.
Õpetati seda, et nõrgemad langevad mängust välja
ja ainult tugevamad lähevad edasi;
et tugevad jäävad ellu.
See on nartsissism.
See on näha paljudes teisteski kohtades.
Meil on tekkinud toidupaki järjekorrad.
Sellest räägitakse häbenedes.
Häbi on miski, mis istutatakse meisse tihti juba lapsena,
kui me ei saa hakkama ega edene.
Meil on erinevaid põhjuseid häbenemiseks.
Soome kultuur on minu arvates häbi kultuur.
Me võistleme omavahel.
Võitja saab au ja tasu.
Teised on kaotajad.
Spordis pole hõbemedal enam midagi väärt.
Võit on tähtis.
Saan aru, kui spordis on nii, aga inimsuhetes see kahjuks pole nii.
Siis, kui leiame ligimese,
kui leiame armastatava ligimese,
oleme leidnud palju tervest enese armastamisest.
Mõnel inimesel on raskusi oma tundeeluga,
kus enesehinnang läheb kui teiste tunnete seas kaotsi.
Kuidas tulla toime oma tunnetega?
Kuidas jõuda iseendaga tasakaalu?
Hea küsimus, millele on keeruline vastata.
See tähendab, et see on seotud psüühikaga.
Meie kui Jumala lapse enesehinnang peaks olema terve.
Me oleme troonipärijad - Kuninga tütred ja pojad.
Sellest lähtuvalt ei peaks meil olema väärtusetuse tunnet.
Kui aga meid on hingeliselt koheldud nii,
et meid pole väärtustatud...
Usun, et Jumal mõtles inimest luues nii,
et ema ja ise on need,
kes annavad lapsele väärtuse, tähenduse ja olemasolu õiguse;
kes austavad ja innustavad last kuni täiskasvanueani.
Sel juhul oleks ka lapsel terve enesehinnang.
Kuid keset segadust ja kaost,
mis kaasneb abielulahutuste või alkoholismiga,
kus pered on pidevas kisklemises,
ei ole lapsel tervet psüühilist kasvukeskkonda.
Öeldakse, et küll laps toibub sellest lahutusest.
Täiskasvanutele korraldatakse erinevaid taastumisgruppe jms.,
aga lastele ei midagi.
Minu arvates vajavad just lapsed abielulahutuse gruppe.
Rääkisime eelnevalt kurbusest.
Kaotusest, kui lapsel on ema surnud ja isa elab oma leina lapse peal välja.
Lastele on vaja leinarühmi, kus käsitletakse kurbust ja kaotust nii,
et sinna ei tuleks perest kaasa ahastuse tundeid,
vaid et oleks pereväline juht, kes austaks laste tundeid
ja kus lapsed saaksid elada välja oma tundeid,
olles mõjutamata oma perest.
Me ühiskond on kõik selle hüljanud.
Minu arvates on siin nii,
et täiskasvanute vajadusi märgatakse, aga laste omi mitte.
Abielulahutus on üks suur näide sellest.
Tean, et lahutuse üle elanud lapsed kannavad endas suurt kurbust.
Väga harva on lahutusi, mis jätaksid lapsed mõjutamata.
Millist süüd laps kannab seoses lahutusega?
Laps võtab tavaliselt süü enda peale,
mõeldes, mida halba ta on teinud, et vanemad lahutasid.
Ta küsib endalt, mida ta valesti tegi?
Miks isa või ema jättis ta?
Tavaliselt ta ei leia mingit mõistlikki süüd.
Väljaarvatud siis, kui on olnud sõnelusi isaga.
Siis ta mõtleb, et need on põhjuseks.
Sellest ta järeldab:
"Kuna ma olen nii halb ja ütlesin isale nii,
siis seetõttu ta jättiski meid maha."
Kui see areneb lapse sees 20. aastat, on see pirakas koorem ja süütunne.
Seetõttu ka, olles isegi lahutanud,
siis olen öelnud nii,
et ma ei süüdista oma endist naist mitte milleski,
vaid võtan suurema vastutuse lahutuse eest endale.
Olen 30. aastat püüdnud koos lastega seda lahutust läbi käia.
Nad mõlemad on nüüd 50'ndates.
Oleme püüdnud käsitleda neid tundeid, pettumusi, eemalolekut
ja hülgamist, mida nad tol ajal kogesid.
Usun, et olen mõlema lapsega jõudnud hea tulemuseni.
Mul oli üks selline positiivne kogemus,
kui olin paar nädalat tagasi kõnelemas Salo nelipühikoguduses.
Mulle suureks üllatuseks tuli ka mu vanim tütar sinna.
Ta oli sõbralik ja heatujuline.
Kutsusin ta ette enda kõrvale istuma.
Kallistasime seal ja...
See oli mulle suur pattudest vabanemine.
Ta polnud kunagi varem käinud - see oli esimene kord.
Kogesin, et midagi suurt on toimunud.
On tähtis lasta lastel eemaldada
ja samas võtta neilt vastu halba enesetunnet, viha ja pettumust.
Meil on olnud vestlusi, kus mu tütar ütles,
et üheks suurimaks põhjuseks, mille pärast ta on olnud pettunud,
oli see, kui ma ajasin nad kirikusse.
Ta ei tahtnud minna, aga mina ütlesin, et me kõik läheme,
kuna mina otsustan pere tegemised.
Ehk siis, ma käitusin väga rumalalt.
Ma arvasin, et see kõik teeb meile vaid head,
kuna olin samal ajal alkoholi tarbimise tsüklis.
Olin usklik ja kannatasin suure süütunde all,
kuna jõin ja polnud võimeline kainena elama.
Mõtlesin, et kui viin kõik kirikusse, siis asjad paranevad.
Kuid seetõttu jooksid suhted tütrega ummikusse.
Kõike seda olemegi hiljem läbi töötanud.
See paarinädala tagune oli nüüd üks viimaseid Jumala imesid.
Jumal võib parandada sedagi,
milleks mina ega keegi teine pole võimelised.
Kui kellelgi vaatajatest on enesest negatiivne pilt
ja ta süüdistab nii ennast kui teisi,
siis kuidas on võimalik liikuda sellest olukorrast
edasi enese austamise juurde?
Kui vaadata olukorda vaimselt,
siis saab öelda Jumalale: "Ma pole järginud Su tahet
ega Jeesuse õpetust,
kus Jeesus käskis armastada Sind, ligimest ja iseennast.
Olen enese hüljanud ja end vihanud, petnud ning olnud vägivaldne.
Palun Su andestust ja tunnistan selle patu Su ees.
Palun andesta mulle
ja anna mulle võime armastada iseennast."
Kui see ei aita, on vaja leida hingelised põhjused,
mis on selle takistuseks.
Võimalik, et on ise hävitatud oma enesehinnangut
ja arvatud, et ei oskagi armastada.
Võimalik, et mingis olukorras on kogetud häbistamist ja pilkamist,
nii et et inimene on hakanud häbenema ennast.
Häbi aga on ääretult halb koorem.
Me ei tohiks kunagi häbeneda iseennast.
Kui üldse midagi, siis seda, mida oleme valesti teinud
või mida õiget tegemata jätnud.
Ma kasutan teraapias assotsiatsiooni meetodit.
Kui on otsus midagi kindlaks teha,
siis lähtutakse mõnest inimese mälestuspildist.
Näiteks sellisest, kus teda on noomitud.
Sellega on seotud uued mälestuspildid.
Nii jõuab nende käsitlemisega aina kaugemale minevikku,
kuni nad ei rõhu enam meelt.
Seal võib olla ema või emaema, kes on süüdistav lähedane
või süüdistav isik seal ajus.
See võib olla isa või keegi teine,
kes on sind määratlenud millegagi, mis pole tõde;
mis pole Jumala määratlus sinust ega ka su enese oma.
Ta on sind määratlenud teatud moel ja muudkui korranud seda,
et sa pole kõlblik seetõttu, et oled selline või tollene.
See puudutab su olemust,
mitte seda, mida oled teinud õigesti või valesti.
Sellest tulebki häbi, kuid neid määratlusi saab lõhkuda.
Kui ma neid oma olukorras lõhun,
siis ma palun ka, et Jumal tervendaks need.
Jumal suudab taastada me hinge samamoodi kui me füüsilise ihu.
Sedasi saab kõik anda vähehaaval Talle
ja paluda Temalt tervenemist.
Seppo, sul on ka olnud raskusi enese armastamisega
ja enesehinnanguga.
Millest lähtub väärtusetuse tunne
ja kuidas kasvada selliselt, et enesehinnang paraneks?
Minu puhul lähtus see isasuhtest,
kelle arvates ei osanud ma midagi õigesti teha.
Kui ma siis täiskasvanuks sain,
olles ühtlasi saanud pastoriks ja samas tarvitades alkoholi,
oli mu süütunde aluseks mu enda käitumine.
Iga kord, kui tegin midagi, mis mu enda arvates oli vale
ja mis oli vastupidine Jumala juhistele ja tahtele,
kogesin iga kord, et Jumal hülgas mu sel hetkel.
Mul kristlik taust oli selline, mis õpetas,
et kui ma varastan ja Jeesus tuleb just sel hetkel, kui olen varastanud...
Mu klassikaline näide on see,
et ema tegi lihapalle ja jättis panni lauale.
Ise läks poodi ja ütles,
et neid ei tohi süüa enne, kui alles õhtusöögi ajal.
Aga ma võtsin ühe ja sõin.
Siis mõtlesin, et kui Jeesus nüüd tuleb,
siis maha ma jään.
Mu usk oli nii karm, pannes arvama, et üks patt ja kogu elu ongi läbi.
Lapsena oli mul komme hüüda igal õhtul valju häälega voodist:
"Su patud on andeks antud!"
Ma kuulutasin iseendale pattude andestust.
Mul oli suur vajadus saada taevasse.
Samas arvasin, et Jumal on nii karm,
et tehes ühegi patu päevas, ma taevasse ei pääse.
Täiskasvanuna õppisin tundma armu ehk õppisin olema endaga armuline.
See on äärmiselt tähtis, et oskad olla endaga armuline.
Annad enesele andeks nagu Jumalgi annab andeks,
kui tunnistad Talle oma patu ja palud.
Ta andestab alati,
öeldes: "Ära tee enam pattu!"
Armu mõistmine avas mulle palju.
Mõistsin, et see on kui maa jalge all.
Mine USA'sse või Rootsi ja arm on seal.
Arm kannab mind,
mitte mina ei pea kandma armu ega süütunnet,
sest Jeesus on kandnud kogu mu süü.
Tema on andnud armu.
Need olid need suurimad muutused, mis tulid koos karskusega.
Eks ma teen nüüdki iga päev pattu,
kuid ma tunnistan need õhtuti Jumalale
nii häälega kui vaikselt.
Tihti lasen oma naisel kuulutada mulle pattude andestust.
Ma tunnistan talle oma patud, mis pole alati meeldiv, aga...
Ma ei tunnista talle neid patte, mis võiksid talle haiget teha.
Neid ma tunnistan kellelegi teisele.
Kuid ma tunnistan, et olen nõrk,
käies oma teed ja patustades igal päeval.
Iga päev on vaja need andeks paluda.
Kuidas täiskasvanud või eakas inimene
võib arendada eneseväärikustunnet?
Mõned kiired mõtted sellest.
Mõelda sellest, kuidas Jumal armastab.
Ta armastab, kui parim ema ja isa.
Võib ette kujutada, kuidas Jumal võtab su sülle.
Tean inimesi, keda Jeesus on ime läbi hoidnud.
Nad on rääkinud, et Ta võttis nad sülle,
armastas neid ja vaatas neid armastavalt.
See on nii tervendav kogemus, et sinna kaob kogu halb.
Kõiki Ta ei võta,
mistõttu meil tuleb otsida seda asenduskogemust siin maa peal,
kus saab pugeda sülle.
Meil olid intensiivseminarid, kus inimene võeti konkreetselt sülle
ja kus talle jagati hellust ning armastust õigel moel.
Seal samas oli mitmeid inimesi, kes palvetasid,
et Jumal kasutaks seda kogemust asenduskogemusena
ja tervendaks inimeses põhjatu igatsuse armastuse järele.
Nii juhtus tihti.
Kuid muidugi on vaja rääkida Jumalale kõik need lood,
sest lõppude lõpuks tuleb abi Temalt
ja lõppude lõpuks annab Tema nõustajatele tarkuse,
kes Temasse usuvad ja Temalt abi paluvad.
Minu tavaline palve teraapia olukorras on ikka: "Jeesus aita!"
Jeesus aitab kogu aeg, isegi kui tundub, et midagi ei saa teha.
Kui palun, siis Ta on tänaseni aidanud.
Sama ka siin - Ta on meid siin aitamas.
- Jah.
Oleme rääkinud täna enesehinnangust
ja vaatajad on saanud häid vihjeid,
kuidas omada tervemat enesehinnangut.
Kuid meil on saates saanud ka tavaks, et õnnistad siin saate lõpus vaatajaid.
Kindlasti teed seda ka seekord. - Teen seda hea meelega.
Püha Jumal, armas taevane Isa - Sa oled suur ja kõrge.
Püha Kuningas, kes valitsed kõike olevat ja olematut,
kõike, mis on ja mida pole.
Kõik on alistatud Sinu püha palge, valitsuse ja au alla.
Liginen Sulle Su poja- ja lapsena, Seppo-pojana.
Palvetan kõikide Soome poegade ja tütarde eest,
kes pole lapsena kogenud armastust selliselt,
et neil oleks tekkinud terve enesehinnang.
Takistuseks on olnud kas haigus, patt või muu seal kasvukeskkonnas.
Ma palun, et Jeesus, kes Sa tunned me kõigi kasvukeskkonda,
võtaksid praegu sülle need väikesed tütred ja pojad,
vaataksid neile armastavalt silma
ja ütleksid neile, et nad on armsad.
"Oled imeline ja kena, mu armsake!"
Armasta neid ja anna neile kogeda,
et Sul on nii tervendav armastuse süli,
et see viib kõik häbi, süütunde ja ebaterve väärtusetuse tunde.
Anna meile väike kogemus taevast selle palve ajal. Aamen.
Oled vaadanud saadet "Taastatud terviklikkus".
Soovides toetada TV7 saadete tegemist,
võid helistada 900 1777 (hind 7 euri)
või teha pangaülekande, leides me andmed www.tv7.ee
Tõlge: Merle Sibola