RAHU KODA Kajaani
KATKISEST TERVEKS Sõltuvus
Pastor- terapeut Seppo Jokinen
Mäletan, kui esimest korda alkoholi jõin.
Olin peaaegu 20-aastane.
Tellisime restoranis 5 pudelit kanget õlut.
Sõnulseletamatu kergendustunne täitis mind.
Pärast pidevat pingeseisundit ja masendust tundsin:
"Armas aeg, ma saangi olla olemas ja ma olen ka miskit väärt!"
See muutus oli nii seletamatu ja juhtus see, mis juhtuma pidi.
Ma jäin sellesse lõksu, sest tahtsin seda veelkord kogeda.
Sõltuvuste kohta on küsitud, kuidas need tekivad?
Mul on sellest oma arusaam.
Ma ei väida, et see on ainuõige, kuid kindasti on selles tõtt.
Kui palju - see sõltub üksikjuhtumist.
Sõltuvuslikud suhted algavad juba varases lapsepõlves.
Need tekivad just neis teatud situatsioonides.
Kui laps sünnib, on tal kuhjaga vajadusi.
Ta ei saa päevagi hakkama, kui ta eest ei hoolitsetaks.
Need vajadused on füüsilised, psüühilised ja vaimulikud.
Ühiskonnas hooldusprogrammid ei tunnista kolmandat vajadust
või ei soovi seda tunnistada ega tunnustada.
Räägitakse psühhofüüsilisest vajadusest.
Kuid meie, kes oleme armu kaudu Jeesuse omaks saanud,
teame, et sellega asi ei piirdu.
Ma olin kohaliku üksuse juhataja
Soome suurimas sõltuvusraviasutuses.
Olin Ida-Soome sõltuvusraviasutuse kohaliku liidu juhataja.
See oli Satankunna omavalitsuses.
Seal olles mõistsin, et olen alkohoolik.
Ma küll töötasin, kuid alkohol mõjutas mind tugevasti.
Seal ma siis mõtlesin, et olen erinevaid ravivõtteid proovinud,
Järvenpää haiglas olnud, erinevad teraapiaid proovinud.
Suurt abi neist polnud.
Lõpuks jõudnud kogudustesse. Käisin läbi kõik Mikkeli kirikud.
Minu eest on palvetatud,
kui seisin, istusin, lamasin maas või mistahes asendis,
et Jumal annaks armu ja saaksin joomisest lahti.
Viimases lootuses läksin eneseabi rühma.
Otsustasin end tappa. Mul oli olnud juba 5 enesetapukatset.
Kaks neist olid väga tõsised. Olin mitu päeva teadvuseta.
Pärast viimast korda ärkasin Mikkeli Keskhaiglas.
Mu voodi kõrval seisnud doktor teatas,
et teadvusele tulek ei tähenda veel seda, et elama jään.
"Oled sisse võtnud ainet, mille täpset päritolu me ei tea.
Söödame sulle nii palju sütt kui võimalik.
Mina ei ole psühhiaater.
Psühhiaater saabub poole tunni pärast."
Ma jäin ellu, sest siin ma nüüd olen.
Alkoholisõltuvus on tungiv vajadus joomise järele,
sest see toob masenduse keskele hetkelise kergenduse
ning põhjustab heaolu tunnet.
Sõltuvusi on nii füüsilisi kui vaimseid.
Tuntuimad negatiivsed sõltuvused alkoholisõltuvusele lisaks
on ravimi-, narko-, neti- ja mängusõltuvus.
Pastor-terapeut Seppo Jokinen teab, mis on alkoholisõltuvus.
Ta teab ka seda, kuidas alkohol võib hävitada kogu elu.
Kaua kestnud masenduse, ahistuse ja enesehävituse tulemusena
kadus tal elumõte ning Seppo üritas oma elu mitmeid kordi lõpetada.
Kuid see ei õnnestunud.
Nüüd Seppo teab, kust abi leida.
Seetõttu on ta terapeudi praktikas olulisel kohal palvetamine.
Sest tõelist abi sõltuvustest vabanemiseks
saab Jumalalt.
Enesehävituslik käitumine oli armastuse puuduse tagajärg.
Ma ei olnud midagi väärt, sest ma polnud armastatud.
Minu enesehinnang oli null ja eneseväärtust polnud olemas.
See on siiani raske koht.
Kui tuleb ette keeruline olukord, tunnen end väärtusetuna.
"Ma pole seda välja teeninud."
Otsustasin siis, et teen endale lõpu.
Kuid enne tegin veel ühe kõne.
Haarasin telefoniraamatu.
Nägin esimesena nõustamistelefoni numbrit.
Sinna ma ka helistasin.
Järgmisel päeval sattusin AA rühma, kus Jumal kõnetas mind.
Esimest korda kuulsin selget soomekeelset kõnet.
Ise ma ei rääkinud.
Jõudsin sinna kehvas seisukorras, mu käed värisesid.
Sel perioodil olin kaua haige olnud
ning saanud detsembris üsna palju tulumaksu tagasi.
Tolle aja vääringus umbes paarkümmend tuhat marka.
Seda ma siis kulutasin, pummeldades mööda Soomemaad.
Märtsikuus olin taas samas kohas ning mõtlesin, et ei jaksa enam.
Ma võtsin tablette.
Esimese tõsisema katse käigus võtsin 100 atenooli ja beetablokaatorit.
Sain need alla uhutud pudeli viinaga.
Üritasin sama korrata, kuid mõtlesin, et teen veel enne viimase kõne.
Keegi ei tahtnud minuga tegemist teha.
Töökaaslased hoiatasid mind, et ma suren, kui nii jätkan.
"Sa pead selle lõpetama."
Kuid ma ei suutnud lõpetada ja tahtsingi ära surra.
Võtsin kõne ja järgmisel päeval läksin AA-rühma.
Olin väga viletsas olukorras,
sest jõin peaaegu iga päev mitu nädalat järjest.
Värisesin ja vappusin.
Mu kõrval istus mees,
kellel olid käed kuni sõrmedeni üleni tätokaid täis.
Ta küsis, kas ma kohvi soovin. Soovisin, kuid tass ei püsinud käes.
"Kas sa ei näe, kuidas värisevad?"
Ta ütles, et sellest pole midagi ja et ta joodab mind.
Ta tõi aparaadist kohvi ning tuli ja jootis mind.
Kui ta tuli sealt kohvi segades, nägin kui laserkiirt laest alla tulemas
ja siit sisse minemas.
Kuulsin Jumalat ütlemas: "Sina, Seppo, ei pea enam jooma."
Olin kui puuga pähe saanud ja küsisin, mida ma siis tegema hakkan?
Ta ütles: "Ära võta esimest pitsi ja mina teen kõik ülejäänu."
Vastasin: "Kui Sa muud ei nõua,
siis usun, et saaksin sellega hakkama."
Ma ei julgenud vanduda, et sellele kindlaks jääksin,
sest ma polnud sinna maani suutnud ühtki lubadust pidada.
Ma ei tahtnud Jumalale valetada ega Teda petta.
Seetõttu ütlesin: "Usun, et saan hakkama."
Sellest ajast alates pole ma joonud 29. aastat.
Jumal ütles, et kui ma ei hakka jooma, teeb Tema kõik ülejäänu.
Nii see ongi. Jumal tegi seda, mida ma Tema teenijana olen teinud.
Jumal on juba kõik ettevalmistused teinud.
Tegelikult pole ma pidanud tegema rohkem
kui Jumal on teinud.
Turvaline on ka praegusel hetkel seda tööd teha,
sest olen kogenud, et pean ikkagi seda tööd jätkama.
Mul endal on teadmine, et peaksin 2-3 aastat veel jätkama.
Kas seejärel tuleb Jeesus tagasi või suren või juhtub mistahes muud.
Ajad võivad väga kiiresti muutuda.
Mõistan seda selle põhjal,
kuidas olen Jumalast ja Tema Sõnast aru saanud.
Uus ajajärk oli alguse saanud.
Alles siis hakkasin mõistma, mis köidikutes alkohol mind hoidis.
Või tabletid,
mis jätkuvat sügavat masendust või hirmu kontrolli all hoidsid,
nii et pisutki magada sain.
Kui see kõik ära jäi, alles siis võis vaadata, mis järgi jäi.
Peale 5 aastat kestnud teraapiat hakkasin alles mõistma.
Ütlesin ikka, et ega mul ole viga midagi.
Lapsepõlv möödus usklikus perekonnas.
Kuigi sealt said kõik halvad asjad alguse.
Kuid nii ma asja selgitasin.
Ega terapeudidki saa midagi teha, kui nii räägitakse.
Oleksid nad teadnud, mis oli juhtunud ja mida ma sellest teadsin.
Millegipärast polnud ma siis veel valmis sellest rääkima.
Kui hakkasin kõike meenutama,
selgusid asjaolud, mis midagi on põhjustanud.
Mu mõlemad vanemad üritasid mu elu hävitada.
Selle tagajärjel on raske elu jätkata armastava vanemana või abikaasana.
Kuna ma polnud saanud armastust, ei saanud ma seda ka jagada.
Jumala armastus on minu jaoks olnud alati mõistuse küsimus.
Tunnete tasandil olen seda armastust väga vähe kogenud.
Sageli kogen Jumala armastust siis, kui teiste eest palvetan.
Siis tunnen Tema armastust.
Kui olen kohanud neid, kes on palju kannatanud,
siis veel enne, kui nad on midagi öelnud,
kogen tohutut armastuse puhangut.
Inimesed ei koge seda või arvavad, et Jumal armastab füüsiliselt.
Selles suhtes peaks olema ettevaatlik ja mitte laskma seda sündida.
Sest see võib juhtida väärarvamusele.
Kuid see kestab vaid hetke ja siis kaob.
Mul on olnud imeline lapsepõlv, sest me kodu oli maal, järve kaldal.
Me peres oli kolmel lapsel turvaline kasvada.
Olin täielikult isa tütar.
Mu isa oli põllumees ja ma käisin temaga palju tööl kaasas.
Me peres on isa alati olemas olnud.
Minu jaoks on isa osatähtsus tohutu.
Kui isale mõtlen, kes on juba igavikus, on mul väga häid mälestusi temast.
Olen isa alati näinud soojana ja humoorikana.
Samasugune pilt on mul ka Jumalast.
Jumal on isik, kelle ette on kerge minna.
Mu suhe isaga oli väga hea.
Nii on ka Jumal südamlik, kuulja ja ligidal.
Suur osa armastuse puudusel ja hirmu all elamisel
on juba enne sündimist emaüsas, kui ollakse surmahirmul.
Elasin enne ja pärast sündi surmahirmu all.
Mu alateadvusesse ja südamesse oli salvestunud hirm,
mis valitses mu elu üle.
Sealt edasi pinges olek.
Kõik pingeseisundi ja hirmu sümptomid
avaldusid mu igapäevases elus.
Alkohol oli mu ravim.
Üks arst ütles, et oleksin surnud, kui poleks joonud.
"Sa poleks jaksanud elada, see oli psüühhiliselt väga raske."
Seda teada andes oli ta psühhiaatrina psühhiaatriahaiglas tööl.
Olin 50. aastat palvetanud:
"Jumal, luba mul kogeda Sinu armastust.
Luba mul supelda üleni Sinu imelise armastuse väes."
Jumal vastas: "Minu armust sulle piisab."
Vahel on seda vastust raske vastu võtta.
Selle teadmisega olen jaksanud elada tänaseni.
On äärmiselt oluline kogeda armastatud olemist.
Sinna kuuluvad vajadused hoolimise ja tähelepanu järele.
Laps peab seda kogema ilma teeneid tegemata.
Selleks, et olla armastatud, ei pea laps midagi tegema.
Ta peab olema tingimata armastatud.
Olen oma lastelastele öelnud:
"Oled tore ja armas ning papa armastab sind."
Oma lastele rääkinud,
et öelgu nad neile iga päev, kui armsad nad on.
Hoidke lapsi võimalikult palju süles.
Olen saanud diagnoosi
kroonilise depressiooni ja ärevushäire kohta.
Inimene tahab leida sellele kergendust,
maksku, mis maksab.
Nii raske oli seda kanda. Alkohol tõi kergendust.
Tasapisi võttis see võimust.
Muidugi uskusin ma Jumalat ja palvetasin.
Mikkelis elades käisin kirikutes ja kogudustes.
Mõtlesin, et kui lähen nelipühi kogudusse, saan abi.
Ei saanud.
Kui lähen luterli kirikusse, saan abi. Ei saanud.
Käisin vabakirikus ja Päästearmees, olin adventkirikus põlvedel.
Palusin siiralt, aga vastust ei saanud.
Alles siis, kui läksin AA rühma. Ka seal paluti Jumalalt abi.
Jumalat paluti appi, tunnistades oma võimetust
alkoholi- ja oma eluga ise hakkama saamise ees.
Sealt sain vajalikku abi.
Intensiivkursustel olid nutvad lapsed, sest neil polnud kedagi.
Nad tundsid, et keegi neist ei hooli.
Raha ja head elamistingimused olid,
kuid üksindus valdas neid juba lapsepõlvest saati.
Sel moel kasvavad nad üles nagu kasvavad.
Vanematena peaksime lapsi kaitsma, armastama, austama,
hindama ja piiritlema.
Meil on ääretult tähtis ülesanne.
Muidugi sõltub isiksusest
ja sellest, millisel eluetapil on lapsel raskused olnud.
Sageli on seda näha lapse ebakindlusest.
Tal võib olla ääretu igatsus täiskasvanu järele.
Ta võib tunduda rahutuna. See sõltub lapse isiksuse tüübist.
Kui piirid puuduvad, hakkab laps piire kompama.
Sageli jõuab ta selleni, et piire polegi.
Laps vajab ka isiklikku ruumi. See puudutab otseselt austust.
See tähendab, et ema ja isa peaksid austama lapse iseseisvust
ja vajadust ennast kehtestada.
Pealiskaudsed, lapsi alahindavad ja võimu kuritarvitavad vanemad
suruvad alla lapse vajadused.
Laps on rõhutud, kuna talle ei anta hingamisruumi.
Ta hakkab otsima oma kohta mitmel valel moel.
Üks sõltuvustest - alkohol,
pakub heaolu tunnet, mis viib masenduse eemale.
Seda viivad eemale ka raha ja seks.
Kui mõnda neist proovitakse, nõutakse neid järjest juurde.
Vajadus saab rahuldatud vaid hetkeks,
kuid sõltuvus on saanud alguse
ning sellel on veel suurem hävitav jõud.
See süsteem on väga salakaval.
Jumal on loonud vajadused,
ent saatan on loonud neile asendused.
Asendusaineteks on alkohol, narkootikumid,
sõltuvus seksist, rahast ja tööst.
Kõik see, mis põhjustab lapse ja pere hooletusse jätmist.
Need on sõltuvused.
Kuna ma ei ela pealinnas, näen,
et kristlikke väärtusi hindavad eakamad inimesed.
Noortel peredel pole sageli neid väärtusi enam.
Haridusprogrammi raames
pole usuõpetus koolides ametlikult lubatud.
Kuid meie koolis käivad kogudused avajumalateenistusi pidamas.
Koostöö kogudustega toimib.
Kui laps midagi küsib, siis tuleb ta küsimusele alati vastata.
Siis saab vastavalt olukorrale sobivalt reageerida.
Ma palvetan iga lapse eest, kes sööklasse tuleb.
Palve kaudu on Püha Vaimu ligiolu ja sellel on suur mõju.
Muidugi on vaja mitmeid tugiteenuseid ja abi,
kuid palve ning Jumala sekkumine on kõige tähtsam.
Kui karskus mu elu vallutas - nimetan seda sel moel,
hakkasin paluma, et Jumal õpetaks mind armastama.
Õpetaks mulle ausust.
Enne olin palunud alandlikkust, kuid ei mõistnud, mida olin palunud.
Kuid armastus ja ausus - neid olen ma Jumalalt palunud.
Tahaksin olla niisugune.
Sellepärast tahan rääkida tõtt.
Ma ei ilusta ega taha luua endast paremat pilti,
sest olen olnud halb.
Olen siiani alkohoolik.
Kaine alkohoolik. Kasutan seda nimetust.
Kui oleksin täiesti terve, võiksin muidugi mõõdukalt tarbida
nagu terved tarbivad.
Olen täiesti kindel, et kui klaasi tõstan,
ei jääks see viimaseks.
Minu jaoks on üks klaas palju ja tuhandest jääb väheks.
See on minu ja alkoholi suhe.
Lapsel on vajadus väljendada pahameelt ja pettumust
ning olla lohutatud.
Kui last ei lohutata kunagi, hakkab ta lähedust vältima.
Ta kogeb, et peab ise hakkama saama.
Kui juba ise hakkama saadakse, siis ei otsita ka enam lohutust.
Kui lohutuse vajadus kasvab ja see on tunnetatav,
siis võib lohutust leida mingist sõltuvust tekitavast asjast.
Mõni võib leida lohutust endale uusi maju ehitades.
Iga kord, kui naisega on erimeelsused, pannakse maja müüki
ja võetakse ette uue maja ehitus.
Ta elab seal ennast välja, ööd ja päevad läbi töötades.
Keegi teine joob päevad läbi mitu nädalat järjest.
Peab väikese vahe ja jätkab taas ning maandab sel moel oma pingeid.
Siis on veel seksi- ja rahasõltlased.
Piisav rahasumma pangaarvel loob kergendava rahulolu tunde.
Kuigi see ei muuda midagi.
Jumal ütles mulle olulised sõnad: "Seppo, sa ei pea enam jooma."
Olen mõelnud pikki kuid ja aastaid nende sõnade üle.
Kas tõesti oli nii kaua kestnud joomaperiood vajalik?
Seda oli 20. aastat.
See oli samuti Jumala poolt antud väljaõppeaeg.
Jumal ei aja kedagi jooma, kuid ta võib lasta saatanal tembutada,
et meist saaksid alandlikumad ja vähem uhkemad Tema töö jaoks.
Mu ema sai lapse - minu,
ja ta teadis, kuigi ei tunnistanud seda kunagi,
et ma pole oma isa laps.
Ma ei tea, kuidas ta oma unistusi teoks tegi.
Õde, kes on minust 6,5 aastat vanem,
ütles, et ta võis mind terveks päevaks üksi voodisse lamama jätta.
Ei toitnud, ei jootnud ega hoolitsenud kuidagi.
Kui ta siis millalgi mu juurde tuli, õppisin ruttu selgeks,
et kui süüa antakse, siis peab sööma. Sest alati seda ei saa.
Vähemalt üks minu kinnisidee on sellest ajast pärit.
Ma ei suuda ära tunda täiskõhutunnet.
Kui ma mõistusega piiri ei pea, söön seni, kuni halb hakkab.
See on täielikult selle tagajärg,
et oleksin pidanud olema toidetud ja armastatud, kuid ei olnud kumbagi.
Millegipärast oli mul tunne, et olen väga paha ja patune.
Muud võimalust polnud, kui olla joodik.
Armastuse puudus võtab inimeselt tema väärtuse.
See võtab väärtuse ja õiguse elada ning olemas olla.
Kõiki väljaspoolt tulevaid piitsutusi võetakse õigustatuna.
"Jah, ma olen selle ära teeninud."
Ja ma süüdistan end siiani.
Võtan kergesti omaks teadmise,
et kellelgi teisel või mul endal on õigus
karistada, peksta või hävitada mu elu.
Ma toetun tugevalt Jumalale ja palun Temalt abi,
kuid hingevaenlane teab me puudusi haruldaselt hästi.
Ta oskab neid hästi enda kasuks pöörata.
Seppo õpetust on hea kuulata, sest ta on seda ise kogenud.
Tema jutust koorub välja,
et see pole pinnapealne, vaid ta on ise seda läbielanud.
Ta räägib oma kogemustest.
Selles kõiges on tuntav Jumala ligiolu.
Teraapia võib aidata paljuski, kuid lõplik abi tuleb Jumala käest.
Neis olukordades on palve äärmiselt tähtis.
Olen varem Seppo raamatuid lugenud.
Need toovad esile häid mõtteid.
Need viivad sind oma lapsepõlve, noorusaega.
Kuna olen kahe poja ema ja meil on 4 lapselast,
siis ka nende lapsepõlve.
Kõiksugu asju tuleb esile.
Jorma Ojaläineni kiri isale:
"Isa, olen juba vana mees, kuid mäletan, kui olin väikemees.
Pisikese poisipõnnina oleksin tahtnud su sülle pugeda.
Mu isa, ma ei mäleta, et oleksin kordki su süles istunud.
Kui kasvasin noormeheks ja pidin üksinda elus hakkama saama,
siis mäletan, kuidas ikka su kiitust vajasin.
Su embust, puudutust ja head sõna.
"Ei" kuulsin vastuseks.
Kõik teised, igavesed närukaelad, olid paremad.
Olen juba vana mees.
Tunnen ikkagi puudust ja otsin sinu heakskiitu oma elus.
Olen näinud ja kogenud nii mõndagi, ametialaselt edenenud,
kuid jätkuvalt ilma sinu armastuseta.
Ilma su julgustavate sõnadeta olen oma elus ikka otsinguteedel.
St püüdlemist üha selles suunas, et võiksid öelda: "Mul on tubli poeg.""
Rasketel aegadel
olen vähemalt 100 korda oma naisele öelnud,
et ma ei jaksa enam, et lõpetan ära.
Ma pole Messia-taoline, et suudaksin alati rõõmuga jätkata.
Olen sada korda lõpetanud, kuid pole siiski lõpetanud.
Olen alandlikult jõudnud alati sinnani, et see on minu elutee.
Kuid olen selline inimene, et pettun väga kergesti.
Väsin kiiresti ja tahan pooleli jätta ja Issand on lubanud mul ka nuriseda,
kuid Ta viib mind samal ajal siiski edasi.
Olen märganud, et Tema ei väsi ega tüdi.
Mina väsin ja tüdinen.
Ootan, et Ta uuendaks mind nagu kotkast.
Kotkas lendab mäe otsa ja viibib seal umbes pool aastat.
Kõik tema suled langevad maha, nahk uueneb ja kasvab uus sulestik.
Ta on täielikult uuenenud.
See on tõeline looduseime.
Kui ta kaljuõõnsusest alla laskub ja sirutab oma tiivad,
siis see on uus kotkas.
Seda tähendabki Piiblis öeldu: "Uueneb nagu kotkas."
See pole mingi väljamõeldis, vaid loodusseadus.
Ma ootan Jumala tõotuse täitumist, et saada täiesti terveks.
Ma ootan, et see päev saabuks.
Mul on jalgadega probleeme, diabeet ja ma võtan ka südamerohtu,
millega vererõhku alandatakse.
Jumal võib tervendada.
Kui mitte enne, siis kindlasti üles taevasse jõudes.
Kuid võib tervendada ka maa peal. Ta tõotab seda mitme prohveti kaudu.
Jumal ütles mulle möödunud suvel ühel evangeelsel koosolekul
oma prohveti kaudu,
et mu ees on avatuna kaks ust ja peagi on avanemas ka kolmas.
See kolmas pidavat olema väga eriline.
Ta ütles: "Sa ei mõista ega suuda seda ettegi kujutada,
mis juhtuma hakkab."
Ütlesin selle peale Jumalale, et usun seda sel juhul,
kui Ta annab mulle kaks lisakinnitust, mis räägivad seda sama.
Muidu ma ei usu.
Kaks tuli ja kolmaski - Turu linnas. Kõik olid sarnased.
Nüüd ma usun ja elan selles usus.
Selles öeldi, et kogu Soome saab mind tundma.
Mitte ainult usklikud, vaid kogu maa.
Et kohtun väga auliste inimestega.
Ütlesin Jumalale, et olen aastaid ja aastakümneid seda juttu kuulnud.
"Anna vähemalt kaks kinnitust selle kohta.
Las kaks inimest erinevatest kohtadest rääkida samadest asjadest."
Neid sai kokku kolm.
Nad rääkisid enam-vähem ühesugust juttu.
Nii ma siis ootan ja usun, et minu aeg Soomes on tulnud.
Jumal ilmutab oma väge, hiilgust ja au.
Mehe jaoks, kellel endal midagi pole, on see suur asi.
Keegi ei tohiks arvata, et kui Jumal tema kaudu midagi teeb,
et see on inimese enda headuse pärast,
vaid hoopis Jumala armastuse tõttu.
Jeesus õpetas Matteuse 18:3, mis on üks mu lemmikohti.
See räägib lapsemeelsusest
ja ajast, mil jüngrid olid Temaga koos
hommikust õhtuni ja õhtust hommikuni.
Nad olid sama ullikesed nagu meiegi.
Kuigi nad olid kogu aeg olnud Jeesusega,
siis pimeduse tulles, kui Jeesus kõndis vee peal,
kartsid nad tonti.
Kui Jeesus neid kutsus ja nad läksid,
sai mõne meetri pärast usk otsa ja vajus põmaki sisse.
Nad ei tundnud Teda ära Emmause teel,
kuigi Ta kõndis nende kõrval.
Nad olid täpselt samasugused nagu meiegi.
Võib ju mõelda, et nad olid julged ja vahvad, sest olid koos Jeesusega.
Kuid polnud nad midagi.
Toomas ei uskunud midagi enne, kui oli näinud.
Kuigi ta oli kogu aeg Jeesuse seltsis olnud.
See on meile lohutuseks, et nad olid samasugused.
Kord koos olles arutati isekeskis, kes on taevariigis suurim?
Selle üle juurdlevad jüngrid veel tänapäevalgi.
Nad vaidlesid selle üle ja läksid siis Jeesuse käest küsima:
Kes küll on suurim?”
Nad tahtsid istuda Jeesuse kõrval, ikka võimalikult lähedal.
Jeesus vastas: "Kui te ei pöördu ega saa kui lapsed,
ei pääse te taevariiki!"
See oligi vastus.
See on nii lihtne - "Kui te ei pöördu, ei pääse te taevariiki."
Mul on tunne, et kuna Jumal on öelnud,
et Tal on minu jaoks sellist tööd, mida keegi teine ei saa teha,
siis sellepärast ei võta Jumal mind ka veel enda juurde taevasse.
Olen palunud ja tegin seda eelmiselgi talvel veel:
"Kui võimalik, võta mind taevasse. Ma ei taha enam siin olla."
Ta vastas mulle ühe prohveti kaudu:
"Jumal ei võta sind veel koju, sest su ülesanne on veel täitmata.
Ta on sind nii kaua koolitanud ja keegi muu ei suuda seda teha."
Pean seda uskuma, sest siin ma veel olen.
Samas usun, et ega ma hirmus kaua enam ka ela.
Ühel hetkel see kindlasti juhtub, et Jumal kutsub mind taevakoju .
Kes veel siiramalt usuks kui väike laps,
et Jeesus on see, kes päästab?
"Jah, selge, see on nii."
Kuid meie vajame pikki, teoloogilisi põhjendusi,
kas see on toimunud ja kas Jeesus on ikka elanud?
Või on see legend, millest räägitakse? Või mis see on?
On teada, et ajaloolisi fakte Piiblist on püütud ümber lükata
stiilis: "Jeesus ei ole neitsist sündinud.
Jeesus ei ole ülestõusnud. Need on kõik väljamõeldud lood."
Seda õpetatakse Helsingi teoloogilises teaduskonnas.
Kunagi nooruses õppisin ärkamise ajalugu.
Tudeerisin huviga ja sain 60'ndatel ka ise ärkamiselaines kaasas olla.
Inimesi muudkui tuli usule.
Me ei osanud kumbki kõneleda ja meil polnud vastavat haridust.
Olime vaid praktikal.
Tol talvel sai ühe noormehega koos ringi käidud.
Kõigis paigus tuli inimesi usule. Oli näha, et see kõik on Jumala töö.
Me ei osanud ju jutlustada, kuid me laulsime
ja üritasime siiski ka rääkida.
Ma rääkisin Pauluse pöördumisest ja tema Joonast kala kõhus.
Need olid me teemad.
Inimesi tuli ühe talve jooksul iga päev usule.
Kui Jumal lubab, siis see juhtub.
Me ise ei suuda äratust esile kutsuda.
Minu õpetus rajaneb usul, et Jumal ja Jeesus on olemas.
Jeesus on taevas ja Püha vaim on siin.
See, mis Piiblis on inimese kohta kirjutatud, on tõde.
Kui seda eitada, siis pole mu õpetus mõistetav.
Ma usun sellesse, et Jumal on Jeesuse isa.
Jeesus on sõna, logos, kes oli algusest peale Jumala juures.
Jeesusena tuli Ta siia maa peale, kes oli inimene, kuid ilma patuta.
Ta suri ristil meie pattude eest ja tõusis kolmandal päeval surnuist.
Ta läks üles taevasse,
saates meile Püha vaimu meid juhatama.
Isa, Poeg ja Püha vaim on kooskõlas nii vaimu kui tegude kaudu,
kuid siiski erinevad isikud.
See on lühikirjeldus, millesse mina usun.
Usun, et piibelliku õpetuse järgi inimene on hing, vaim ja ihu.
Need kõik on olemas
ja nende kõigi eest peab hoolt kandma,
kui inimese eest hoolitsetakse.
Mõistan, et Jumal tahab meile näidata, miks me oleme sellised.
Millest on tingitud ja mis on juhtunud, et olen just selline nagu olen.
Mõistan, et Jumal tegutseb enda antud seaduste kohaselt
ja imed on vaid erandid, mida Jumal teeb.
Ta tahab meid, inimesi, pidevalt õpetada mõistma,
et me ei kannaks oma halbu tegusid edasi oma lastele ja lastelastele,
mille tõttu meil endil on taak kanda.
Et me õpiks midagi sellest elust.
Jumal teeb aeg ajalt imesid oma nime auks.
Usun, et Soome rahvas on võõrandunud Jumalast
ja on ükskõikne.
Nii et, kui Jumal ei anna muul moel ärkamist,
mida ma igatsen ja palun,
siis Ta annab selle oma imede kaudu.
Või kasutab siis piitsa,
mida Ta on Soome ajaloos palju kordi kasutanud.
Olen naljaga pooleks küsinud:
"Kumb tuleb enne - Jeesus või Putin?"
Mõlema tulekut on omamoodi oodatud.
Mina ootan Jeesuse tulekut.
Kui Putin tuleb, siis usun,
et tema tuleku tagajärjel algab ärkamine sellel maal.
Olen palunud, et see nii ei läheks,
vaid et Jumal annaks patutunnetuse sellele rahvale.
Et Jumala Püha vaim
tooks soomlastes esile pisarais patukahetsuse
ja nad tuleksid kirikutesse oma patte kahetsema
ja meelt parandama.
Et Jeesuse nimel ja vere väes saaks kuulutada patud andestatuks.
See võiks nii toimuda.
Usun, et see oleks ka Jumala meelest parem lahendus.
Kuid, kui me ei pöördu,
siis Temal on ka selle jaoks alati lahendus olemas.
Usun, et elame ajas,
kus käesoleval aastal on midagi toimumas.
Efesose koguduse jaoks oli elavaks saamine
Jumala armuand Jeesuses Kristuses.
Samal moel võib Jumal teha elavaks Kajaanis elavaid inimesi,
kes usuvad ja tahavad Temasse uskuda.
Või siis ka Soomes.
Vaim on see ainus osa minust, mis Jumalaga suhelda saab.
Kas pole põnev?
Ta kõneleb me vaimu.
Kui me vaid oskaksime kuulata,
sest see pole kõrvadega kuuldav kõne.
See on midagi, mida on raske seletada.
Ma olen kõnelenud Jumalaga ühe korra ka selge kõneluse kaudu.
Sain aru, et see on täiesti võimalik.
Pärast seda olen sada korda palunud,
et Ta räägiks sama selgelt ka edaspidi,
kuid Ta pole rääkinud.
Jumal on küll oma prohvetite kaudu kõnelenud
ja andnud arusaamist asjadest.
Olen küll kogenud, et Jumal räägib,
kuid palju lihtsam oleks, kui Ta ütleks mulle alati
nagu siis, kui Ta ütles: "Ära võta esimest pitsi."
See oli nii selgelt öeldud. Mul oli võimalus öelda "Jah" või "Ei".
Olin tookord Jumalaga nõus ja olen sellest ajast peale kaine olnud.
Mäletan, kui nägin esimest korda videot Kathryn Kuhlmanist
Las Vegases.
Vaatasin seda umbes 28. a. tagasi. Olin siis juba karsklane.
Vaatasin seda videot ühes kodus Helsingis.
Kogesin tohutut Püha Vaimu väge.
Mu käed kuumenesid nii tugevalt,
et oleksin tahtnud need külma vette pista.
Püha Vaimu vägi oli nii võimas.
Tajusin, et midagi taolist hakkan ka tulevikus kogema.
Et Issand teeb selle ime ja annab annid, nii et asjad toimuvad.
Ma ei karda selliseid olukordi.
Muidugi peab end ette valmistama ja palvetama,
kuid ma lähen.
Olen palunud, et saaksin olla seal, kus on tohutult inimesi,
koor laulab ja Püha vaim tegutseb, mitte mina.
Ega Kathryngi seal ringi hõljunud,
vaid Püha Vaim tegutses rahva hulgas.
Inimesed said terveks ja jagasid, mida Jumal tegi.
Kui mina ise tervendaksin, kestaks see väga lühikest aega.
Inimene võib korraks uskuda, et on tervenenud,
kuid kui Jumal tervendab, siis Ta teeb seda lõplikult.
See on täiuslik, mida Jumal teeb.
Usun, et see aeg tuleb, kui saan olla osa taolisest ärkamisest.
Kui mul avastati aordianeurüsm ilma mingite eelnevate vaevusteta,
ütles arst, et mul on mingi kahin südames.
"Tegutseda tuleb kiiresti", sõnas arst.
"Langetame raviga vererõhku nii palju,
et vereringe saaks väiksema koormuse.
Ja eriti see aort."
Ta küsis, kas mulle võib otse öelda või peab läbi lillede ütlema?
Arvasin, et pean vastu.
Ta ütles, kui peaks opereerima, on risk suremiseks 30%
või võimalus jääda operatsiooni käigus halvatuks.
Veel ütles ta, et raskusi tõsta ei tohi. Piimapakk on raskeim asi, mida tõsta.
Ei tohi vihastada ega närveerida.
Keelatud olid kõik normaalsed tunded. Pidin olema alati naeratav ja rõõsa.
"Kõik on korras! Mul pole midagi viga."
Ma pole üldse seda tüüpi.
Kes mind rohkem teab, sis ma olen väga impulsiivne,
madala pingetaluvusega ja emotsionaalne olnud kogu oma elu.
Emotsionaalsel läbielamisel on tohutu suur mõjujõud.
See oli täiega karm info, kuigi olin arvanud, et talun seda.
Kuid ei talunud, langedes paariks aastaks masenduses.
Valmistusin suremiseks. Naine ütles, et olin kui suremas.
Ma ei tahtnud enam midagi.
Ma ei liikunud ega midagi. Olin niimoodi kolm kuud.
Osa töid, mida olin kolmeks kuuks plaaninud,
pidin tühistama.
Mida jõudsin, seda tegin
ja siis hakkasin valmistuma suremiseks.
Mu naise arvates.
Olen õnnelik, kui saan tegutseda.
Mul on küll raskeid aegu olnud.
Mul on alati vähe raha olnud.
Olen mitmel korral olnud kukkumise äärel,
kuid Issand on alati aidanud.
Usun, et olen täitmas viimast ülesannet, mis mulle on antud.
Sel kevadel saab se alguse.
Ma pole sellest enne avalikult rääkinud.
Usun seda.
Kui see siiski pole nii, siis ega Jumala au ei vähene.
Ega mina ka kaota midagi. Kui see pole nii, ootan veel.
Olen juba 56. aastat oodanud
alates esimesest prohveteeringust, mis selle töö kohta on antud.
See võiks ju alata kasvõi täna või homme.
Olen vahel või palju kordi öelnud, et me palume nii innukalt ärkamist:
"Issand, saada ärkamine!",
kuid kui kogudusse tuleks 100 narkomaani -
näiteks Kajaani nelipühikogudusse,
siis mida seal nendega tehtaks?
Kas palvetataks, et nad kiiresti minema läheksid?
Sest nad segavad nii palju, et sellest ei tule midagi välja.
"Issand saada ärkamine, aga las tulla vahete vahel keegi,
kes on sotsiaalselt normaalne, tasane ja kergesti kohanev inimene.
Küll me temast sellise teeme nagu me isegi oleme."
Nii need asjad ei käi.
Kui ärkamine saab alguse, tuleb igasugu rahvast.
Neil kellelgi pole mingit aimu, milline on elu koguduses.
Kas oleme valmis neid vastu võtma?
Olen öelnud, et Jumal pole saatnud ärkamist seetõttu,
et Ta armastab nii väga patuseid inimesi
et ei saada neid surema kogudusse, kus pole üldse armastust.
Nii peame esmalt leidma armastuse nende inimeste vastu.
Mitte tundma uhkust stiilis:
"Kui mina tulin kogudusse, tärkas ärkamine."
Ärkamine pole kunagi mina-vormis.
See algab Sina-vormis, kui rääkida Jumalast.
Kui oleme valmis tegema seda tööd, mida Tema tahab, et teeksime,
siis tuleb ärkamine.
Kui me saame ja palume Jumala käest armastust,
siis me armastame need inimesed usule.
Ei sunni ega õpeta, vaid armastame.
See töö, mida teie ja meie teeme, on määramatu tähtsusega,
kui kasvõi üks laps tuleb päästmisele ja saab muudetud
ja Jumal muudab selle kodu õhkkonna nii,
et seal hakatakse armastama.
Kui palju enam siis, kui neid on rohkem.
Pole teise või kolmandajärgulist tööd evangeliserimisele lisaks.
Me võime kuulutada evangeeliumi ja inimesed tulevad usule,
kuid kui tullakse homo-ja lesbi ringkonnast
või narkourgastest, mis siis?
Nad peaksid usus kasvama hakkama. See on meie töö.
See on äärmiselt suur vajadus, kui ärkamine tuleb.
Äärmiselt suur vajadus.
Sellest ei piisa, kui palvetaja tõuseb põlvedelt
ja talle öeldakse, et kõik on hästi.
Siis alles algab see töö, kus tuleb aidata.
Olen kogenud nii palju häid ja halbu näiteid,
et võin küll öelda, mis sageli juhtub, kui me jätame midagi tegemata.
Mu nõuanne oleks selline:
minna võimalusel järgmisel päeval kirikusse.
Tunnistada seal oma patud Jumalale ja paluda andeks nende pärast.
Kui oled saanud andeks, saad vastu võtta pattude lunastuse.
Siis ütle: "Kasuta mind, Issand!"
See olgu meile juhiseks.
Kui me seda teed ei kasuta, siis meil pole mingit muud otseteed.
Ei mingeid nõkse ega süsteeme.
Me peame alanduma Jumala palge ette
ja paluma Jumalalt patud andeks.
Usklikena tuleb seda teha.
Ajal, mil olen usklikele jutlustanud ja rääkinud hingelisest tervenemisest,
siis see kõik võetakse vastu.
Kuid kui kutsun pattudest meelt parandama,
siis vabakogudustes ei tulda tavaliselt altarile.
Ei tunta vajadust pattudest meelt parandada,
sest pattu pole.
Kuid see on vale. See on saatana vale.
Pole ühtki patuta usklikku ega uskmatut.
Me kõik oleme patused ja kõik vajavad Jeesust. Iga päev.
Luther kutsus meid üles iga päev oma pattudest meelt parandama.
Ta oli mees, kes julges tunnistada, et teeb pattu iga päev.
Kas mõtetes, sõnadega, tegude-, hoiakute- või meeltega.
See võib varieeruda.
Milleski me eksime kindlasti, nii sina kui ka mina.
Mis takistab meid alandumast
ja Jeesuselt oma patte andeks palumast?
Seda tehes hakkavad asjad juhtuma.
Sinu riik tulgu Sinu tahtmine sündigu
Maa peal nii nagu ka taevas
Palugem Jumalalt armastust ja olgem ausad.
Kui armastust pole, siis jätkakem palvetamist.
Ärgem teeselgem armastust.
Kui Jumal annab meile armastuse, siis see paistab välja.
Me ei pea enam näitlema ega midagi rääkima.
Jumala armastus paistab meist välja
ja patused tulevad jooksujalul sinna, kus neid armastatakse. Aamen.
Tõlge: Mare Peterson