RAHU KODA Kajaani
KATKISEST TERVEKS Igatsus isa järele
Pastor-terapeut Seppo Jokinen
Ülistusbänd
Tänu Jeesus!
Õigupoolest on see elu eeltingimus,
et inimene, kes kogeb armastust, õpib ka ise armastama.
Ei ole võimalik õppida armastama, ilma, et ise pole oldud armastatud.
Armastuse kogemus peaks olema nii ülevoolav,
et laps tajub seda armastuses kümblemisena.
Alles siis, kui ta on kogenud, et teda tõesti armastatakse,
õpib ta järk järgult ise armastama.
Pastor, kirjanik ja terapeut Seppo Jokinen
on töötanud pikka aega terapeudina
ja olnud toeks kannatustes olijaile.
Keerulise isikliku elu ja sellest tulenenud trauma põhjal
koostas ta 1991. a oma töömeetodidest
7-osalise loengusarja,
millest tuhanded inimesed on ammutanud tarkust ja lohutust
oma ellu.
Seppo on teinud metsikut tööd Soome hingehoiu valdkonnas
rajades Soomes hingehoidliku teraapiakoolituse.
Sellega on ta teinud võimalikuks hingehoiu võrgustiku sünni Soomes.
Seppo Jokinen on kirjutanud arvukalt raamatuid,
millest võin mainida järgmisi:
"Otsides armastust", "Terve kiindumus",
"Valu nägu", "Räägi armastusest" ja "Seiklus koos isaga".
Raamatud on mõeldud põhilselt neile, kes maadlevad oma probleemidega,
kuid ka koolitatud terapeutidele.
Seppo Jokinen rõhutab,
et tema viis probleeme käsitleda on üks paljudest.
Tähtsaks osaks tema tööst on palve.
Ta usub, et parim inimese hingehoidja on Looja ise,
kes tunneb läbinisti oma loodut.
Selle 2-osalise sarja 1. osas
räägib Seppo teemal: "Igatsus isa järele."
Kumbki vanem ei ole mind armastanud.
Nad mõlemad olid valmis mind hävitama.
Ema tahtis juba enne mu sündimist
teha Turu linnas ebaseaduslikku aborti.
Pärast mu sündi, kui isa sõjast tagasi tuli,
üritas ta minuga mitmeid kordi sama teha.
Ema on hiljem sellest rääkinud,
kuidas pääses välja kord uksest, kord aknast.
Olin alla aastasena tal süles, kui majast välja saime.
Isa tahtis mind tappa. Mitte ema, vaid mind.
Sündisin siia ilma armastuseta
ja mul on oma eluga suuri raskusi olnud.
"Enne, kui ma sind ema ihus valmistasin..."
ütleb Jumal Jeremijale,
"...tundsin ma sind,
ja enne kui sa emaüsast välja tulid, pühitsesin ma sinu."
See on Jeremija 1:5-6.
"Ma panin su rahvastele prohvetiks.” Aga mina ütlesin: Oh Issand Jumal!
Vaata, ma ei oska rääkida, sest ma olen noor.”
Kuid Issand ütles mulle: Ära ütle: ma olen noor,
vaid mine kõikjale, kuhu ma sind läkitan,
ja räägi kõike, mida ma sind käsin.
Ära karda neid, sest mina olen sinuga, ja päästan sinu, ütleb Issand.”
5. salm viitab neile, kes usuvad Piiblit,
et Jumal on teadnud ette meie elu ja isikut,
juba enne, kui Ta meid valmistama hakkas.
See on tingitud sellest, et Tema aeg pole see, mis meil.
Meie ajas suudab Ta ajas edasi ja tagasi minna.
Sellepärast suudab Ta ka muuta asju, mida peab muutma.
Ja Ta saab aktsepteerida neid, keda on tarvis aktsepteerida.
Usun, et ka minu puhul
oli Jumal juba enne, kui Ta mind ema ihus valmistas,
teadnud ja näinud ette kogu mu elu.
Ta on lubanud mul seda elu elada.
Mul on kindel arusaam, et ema ihus võime kaotada oma võimalused eluks.
Sõltub, mida me seal olles läbi elame.
Räägin nüüd inimlikest võimalustest.
See juhtus ajal, mil mu isa oli 5 aastat sõdurina rindel.
Sõjas olles sai ta Turust anonüümse kirja:
"Kas tead, et su naine tõmbab Turus sakslastega ringi."
Lood olid sellised,
et ema töötas Turus Saksa armee kasarmus.
See piirkond oli sakslaste armee ala.
Tõenäoliselt räägiti kirjas tõtt.
Kui isa oli emalt kirja saanud, et ta ootab last,
kirjutas ta emale vastu ja ütles, et tema küll selle lapse isa pole.
Sellega ütles ta mu isaks olemisest lahti.
See jätkus kogu elu
ja lõppes alles 5-6 aastat enne ta surma.
Ta suri 87-aastasena.
Võib öelda, et sel ajal oli meil normaalne suhe.
Mõnikord me isegi kallistasime.
Kuna aga emaga sooja suhet polnud, ei tundnud ma ema armastust.
Tundsin seda vaid siis, kui emal oli julgust seda näidata.
Kui ta aga tahtis isa meele järele olla, tõukas ta mu eemale.
Mul tekkis mehest kui sellisest hirmuäratav ettekujutus.
Et mees on ohtlik, ähvardav ja kardetav
ning ema kui naist ei saa usaldada.
Sellise pagasiga pidin oma elu elama.
Enne sündimist saadud hingehaavad saavad sageli alguse emaihus.
Üheks põhiliseks hingehaavade põhjuseks
on soovimatu rasedus.
Ema, abikaasa, naine jääb rasedaks. Ta pole seda ise soovinud.
See, kes teda on rasestanud, pole samuti seda soovinud.
Kui laps saab sel moel alguse
ning saadakse teada, et laps on tulemas,
tahetakse teda naise ihust eemaldada.
Tähendab, kui ta pole oodatud, ei taheta talle ka elu anda.
Ootusajal tekivad reeglina tülid: "Miks sa lasid sel sündida?
Miks sa ei rääkinud mulle? Miks sa rasedust ära ei hoidnud?"
võib mees öelda ja naine süüdistab omakorda meest,
et tema oleks samuti pidanud rasedust ära hoidma.
Tülitsetakse pidevalt. Laps emaüsas aga areneb.
Tülitsemine, vägivald ja ähvardused kanduvad ema tundeellu
ja aistingute kaudu edasi lapsele, kes saab neist osa.
Piiblis on sellele vihjatud.
Mõistsin seda siis,
kui hakkasin hingehoiu teraapiaga tegelema.
Maarja, kes oli rase ja ootas Jeesus-last,
kohtus Eliisabetiga, Ristija Johannese emaga.
Nad teretasid.
Piiblis, Luuka 1. peatükis ütles Elisabet Maarjale,
et nene teretuse peale laps hüppas ta ihus.
Kui mu ema ja isa said usklikeks ja isa ei joonud enam,
muutus elu radikaalselt, rääkis õde.
Kuid isa suhtumine minusse ei muutunud.
Tema meelest olin nii vastik
ja seetõttu tuli mulle ka pidevalt peksa anda.
Täiskasvanuna olen mõistnud, et see viha muutis ta ebaõiglaseks.
Ta otsis põhjust, et mind peksta.
Pärast seda armastust ei tekkinud. Ka mitte kunagi hiljem.
Isa oli muidu tore mees.
Ta oli kõigi teiste vastu hea, väljaarvatud minu.
Minu vastu polnud ta hea.
Olles üle 40. a. töötanud terapeudina, olen sellistest isadest palju kuulnud.
Neid on ka koguduse, kirikute juhtide, pastorite ja kirikuteenistujate hulgas.
Lapsed tunnevad end isast rääkides halvasti.
Veel 50-aastastenagi.
Nad vihkavad seetõttu oma isa ja ka Jumalat
ega taha kirikust kuuldagi.
Neisse külvatud seeme elab kahjuks liigagi hästi.
90'ndatel uuriti Austraalias ja USAs,
mis mõju on ema läbielamistel veel sündimata lapse elule.
Muuhulgas tehti katse,
kus last ootavatele emadele näidati filmi "Prantsuse leitnanti naine".
Kui olete seda näinud, siis teate, mis teemat seal käsitleti.
Katsest selgus, et kui ema silma tuli pisar,
siis samal sekundi sajasosal
kiirenesid tunduvalt emaihus oleva lapse südamelöögid.
Jõuti järeldusele, et ema annab edasi oma kogemused -
nagu ka Piiblis kirjas,
lapsele oma ihus ja seda otsekohe ning viivitamata.
Ema ihus oleku aeg on väga oluline
lapse stabiilsele arengule ja sündimisele.
Need lapsed, keda on tahetud aborteerida
ja see ei ole õnnestunud...
Kahjuks tänapäeval arstide poolt haiglates tehtud abordid õnnestuvad,
kuid mind üritati aborteerida ajal,
kui see polnud veel seaduslik.
Siis prooviti teha aborti Turus, ebaseaduslikus paigas.
See ei õnnestunud, sest siin ma olen.
Kuid see kogemus, mida ema ja isa enne seda läbi elasid,
kandus edasi minule.
Pärast mu sündi tahtis isa mind tappa.
Ema tahtis mind enne sündi tappa ja isa pärast mu sündi, kuni sain 3. a.
Pool aastat enne ta surma, kui ta oli üle 80-aastane,
küsisin temalt: "Kas sa oled mu isa?"
Ta ütles: "Minu arvutuste järgi mitte."
See oli vastus, mis teemal ema mitte kunagi midagi ei rääkinud.
Isa ütlusest mulle piisas.
Olen üsna kindel, et ta pole mu maine isa.
See mõjutas mind selliselt, et kasvasin ärevaks, stressis nooreks.
Närisin pidevalt küüsi. Need olid äranäritud, kuni lihani välja.
Trummeldasin pidevalt jalgadega.
Kui üks jalg lõpetas, siis teine alustas.
Kui õppisin terapeudiks ja Turu A-kliinikusse tööle läksin,
arvas juhataja, et mul on hea väljendamisoskus.
Minust sai koolitusterapeut. See oli üks osa mu tööst.
Käisin tervisekeskustes ja haiglates mõnuainetest loenguid pidamas.
See tekitas suurt ärevust ja stressi ja ma kartsin tohutult.
Pidin hulgaliselt rahusteid neelama, et saaksin seda teha.
20-aastaselt käisin esimest korda psühhiaatri vastuvõtul.
Tõdeti, et mul esineb raskusi.
Mul oli nais-psühhiaater.
Mees-psühhiaatri vastuvõtule poleks ma ka relva ähvardusel läinud.
Kuid see naine oli sõbralik, leebe ja soe.
Ta andis mulle tagasisidet lapsepõlvest.
Alguses terapeudina,
samas kirjeldades ka mu oma lapsepõlve.
Murdeeas olin loonud enesele pildi isast, kes oli Saksa ohvitser.
Panin talle nime ja tal oli oma maja Berliinis.
Hiljem, terapeudina mõistsin,
et lapsed ehitavad endale hea kodu, kuhu ettekujutustes põgenetakse.
See ei sarnane sellele kodule, kus tegelikult elatakse.
See on päästev kogemus, et ellu jääda ja elus püsida,
kui ahastus on liiga suur.
Mu ahastus oli nii suur,
et üritasin 6-aastasena esimest korda enesetappu.
Olin 5-6-aastane, kui läksime isa venna juurde külla.
See oli Perniö raudteejaama lähedal, Turust 50-60 km kaugusel.
Mu enesetunne oli nii halb, et tahtsin surra.
Läksin isa venna juurest üksinda küla vahele kõndima.
Isa vend ja ta naine olid samas ka mu ristivanemad.
Nägin, et üks mees sõitis rattaga mäest alla.
Mõlema ratta lenksu küljes rippusid suured piimamannergud.
Mõtlesin, kui selle ratta alla jään, siis suren. Ma tahtsin surra.
Astusin otse ratta ette.
Tulemuseks oli arstil käik ja see arm siin.
Sellest võiks ju midagi järeldada,
kui laps üritab 5-6 aastaselt enesetappu.
Tema elus on midagi korrast ära.
Keegi ei küsinud, miks ma sinna ette astusin?
Arvati, et see oli õnnetus.
Ega 6-aastane laps taha ju end tappa.
Kuid see laps tahtis
ja pärast seda elas enesehävituslikult 80'ndate lõpuni.
Ta proovis veel mitmeid kordi.
Põhjused olid selles,
et ma polnud kogenud oma sisimas, et olen armastatud.
"Olen armastatud, olen hea, mul on õigus elada."
Isa ja ema üritasid hoopis tappa mind.
Olen kohanud taolisi inimesi
ja neil kõigil on täiskasvanuna elus suured raskused.
Kui Jumal ei paranda neid haavu, siis kestavad raskused kuni hauani.
Inimene ise ei suuda neid parandada.
Tänapäeva teraapia ei suuda neid haavu ära tunda
ega taha neil teemadel rääkida,
sest see on vastuolus haiglate praktikaga,
kus iga aasta sooritatakse ligi 50 000 aborti.
Ega siis sinna ei sobi jutt sellest,
et ka katse võib inimest hingeliselt alatiseks invaliidistada.
Hirmud, depressioon ja häbelikkus löövad välja sünnijärgselt.
Kui pärast sündimist ei kogeta armastust,
siis ei ole mingit eeskuju, kelle järgi õppida armastama.
Olin väikesest peale, juba alates 3. eluaastast,
seotud kogudusega ja olin ka usklik.
Mäletan, et sain kolmeselt plekist kitarri.
Mängisin õhinal koduosadustes,
laulsin ja uskusin siiralt ning kogu südamest Jeesusesse.
Olen kogu aeg usklik olnud.
Kohe, kui mu vanemad usklikuks said ja meil koduosadust pidama hakati,
sain ka mina usklikuks.
Usun Jeesusesse ja olen terve elu uskunud.
Kuid elutee pole alati selline,
et usklikkus leiaks sotsiaalset poolehoidu
ja oleks vastuvõetav.
Kui tavaliselt kellegi kohta tõde ilmsiks tuleb -
päris tõde, mitte see, mida räägitakse
või mida keegi räägib, kui tahab endast head muljet jätta.
Vaid see, mis tegelikult on juhtunud, siis on see mõistetav.
Mulle pandi diagnoos:
krooniline depressiivsus ilma paranemisvõimaluseta.
1986. a. panid kahe erineva haigla peaarstid mulle diagnoosi.
Üks oli Järvenpää Sotsiaalhaigla peaarst Paavo Koistinen.
Teine oli Hattelmala peaarsti asetäitja, nime enam ei mäleta.
Mõlemad on hiljem külastanud mu loenguid.
Nad küsisid: "Kuidas läheb?"
Vastasin: "Nagu näha, diagnoos oli õige,"
alustasin alati.
"Panite väga õige diagnoosi."
Helistasin suures stressis olles Koistinenile.
Lamasin põrandal ja helistasin talle:
"Võta mind haiglasse, ma ei jaksa enam."
"Ma ei jaksa enam." Olin täiesti kaine.
Paavo ütles rahulikult: "Seppo, meditsiin ei saa sind aidata."
Mul polnud võimalust haiglasse saada.
See oli kui surmaotsus.
Olin tol ajal Ida Soomes talle kolleegiks
vastava erikoolitusega.
Ta ütles tõtt, et meditsiin ei aita.
Kui kohtusin temaga kaua aega hiljem Tipolis,
kui olin 5 raamatut kirjutanud, siis ütlesin talle: "Sul oli õigus.
"Meditsiin ei saanud mind aidata. Aga kui Jumal tuli, siis sain abi."
Ütlesin, et olen 5 raamatut kirjutanud ja olnud palju aastaid kaine.
Ta hakkas nutma.
Minu teada ei uskunud ta üldse Jumalat.
Ta oli ateist. Kuid ta pisarad voolasid.
Sinna me jutt jäi.
Väga raske on olnud aktsepteerida,
sest sõna "isa" oli minu jaoks mitte otseselt sõimusõna,
aga pigem sõna, mis ei tulnud üle mu huulte.
Taevane Isa oli minu jaoks kaua see, kes istub mu pea kohal pilve peal,
vaatab alla ja kui ma kõnnin, viskab mind kiviga pähe.
Kui pihta läheb, siis naerab.
See oli mul maise isa poolt tekitatud pilt taevasest Isast.
Ma ei kogenud Teda mitte mingil moel armastava Jumalana.
Kuigi olin juba väikesest peale uskunud
ja mul polnud kahtlustki, et Teda pole.
Olin täiesti kindel, et Ta on olemas.
Aga kas Ta mind ka armastab, selles ma polnud eriti kindel.
Tahame tõsta pilgu Sinule ja Sinult me ootame abi.
Täname armastuse eest, mida tahad välja valada
aina rohkem ja rohkem.
Me avame oma südamed Sulle ja kõigele, mida meis tahad teha.
Seppo jutt tõi esile mitmeid mõtteid
ja mulle meenus mu enda lapsepõlv.
Mul polnud tavaline lapsepõlv,
vaid see oli mitmes mõttes teistsugune.
Siiski olen kogenud, et seal on olnud Jumala juhtimine,
kuigi oma otsuse usu suhtes tegin alles 29-aastaselt.
See, millest siin räägiti,
et last mõjutab enne sündimist juhtunu,
siis mõtlesin esimest korda, et tõesti -
ka minu elus on juhtunud seda,
kus olen mõelnud, et miks küll ma nii käitun?
Miks ma mõnele asjale niimoodi reageerin?
Vahel on see müstika.
Ja siis veel mõned asjad minus, mis on mind vaevanud.
Nagu näiteks sõltuvussuhted ja muu seesugune.
Mõtlen oma lapsepõlve peale ja aja peale enne oma sündi.
Sündisin 1951. aastal.
Isa tuli 6. aastat enne seda sõjast tagasi.
Ta oli 5. aastat sõjas olnud.
Ema pidas talu üleval ja kasvatas kolme last.
Mõned aastad enne mu sündi hakkas ema psüühika alt vedama.
Olen oma õdedelt hiljem kuulnud, kes olid minust hulga vanemad,
et ema proovis end mitmeid kordi tappa.
Kuid isa jõudis alati vahele ja ema jäi elama.
Tol ajal ei viidud haiglasse ravile.
Vastupidi, see oli tol ajal häbiasi.
Ma ei tea, kas ema proovis mind oodates endalt elu võtta.
Küll aga on mulle räägitud, et ema suri 3 kuud peale mu sündi.
Ta sooritas enesetapu.
Siin räägiti ema lähedusest.
Kas ema on kohal? On tal armastav pilk või tühi pilk?
Või on seal veel midagi muud?
Tean, et ema psüühikahäire põhjustas kindlasti seda,
et ta ei suutnud olla emana see, kes ta ise oleks tahtnud olla.
See on muidugi hea, et tean nendest olukordadest,
mida mu õed teismelisena läbi elasid.
See oli neile väga raske.
See oli ka isale väga raske.
Ta suutis alles 90'sena mulle tunnistada,
et ema tegi enesetapu.
Vahel me valime mingi hoiaku, et siin elus hakkama saada.
Oma raamatutes olen liigitanud need kahte erinevasse gruppi.
Kuritarvitatud isikutel ja eriti emaihus hävitada püütud isikuil
on kas alistuja identiteet või siis tülinorija-mässumeelne hoiak.
Olen märganud, kui alistuja aina tegutseb ja on ikka hea,
siis teenib ta vähemal või suuremal määral heakskiidu.
Mõnedele see ei meeldi.
Neil tekib trots ja seejärel hakkavad nad mässama.
Põhjust leiab piisavalt. Algul hakatakse vastu isale või emale.
Siis noritakse tüli koolis õpetajatega ja hakatakse neile vastu.
Seejärel tulevad sotsiaaltöötajad ja politsei.
Sellele järgneb raudne eesriie,
kus reegleid kumminuiaga pähe taotakse.
Mõlemal juhul hävitatakse isiksust.
Trots, eiramine ja vastuhakk,
nii nagu ka alistumine, enese allasurumine
ning oma tunnete eitamine.
Meid on loodud selliselt,
et vahel anname järele ja vahel jääme enesele kindlaks.
Kuid sa ei saa jääda kummassegi kinni.
Psüühilised ja tundeelu probleemid pole nakkavad nagu gripp.
Et keegi tänaval köhib ja ma saan nakkuse ja jään haigeks.
Alati on mingi põhjus.
Põhjuse peab üles leidma.
Mida varem need on juhtunud,
seda tõenäolisemalt on nende mõju eluaegne.
Sama on koerakutsikaga.
Kui talle käitumist ei õpetata, siis ta ei õpi.
Kui teda harjutatakse kuri olema ja pekstakse, siis ta kasvab vihaseks.
Kui last pekstakse, siis ta kasvabki agressiivseks.
Kui last armastatakse, siis tavaliselt kasvab ta tasakaalukaks ja terveks.
Jumala poolt loodud süsteemid toimivad vägagi hästi
me kõigi kodudes.
Sealt saab kõik alguse.
Olen mõtisklenud selle üle,
sest mul on taoline lähisuhte probleem olnud.
Sellel on suur mõju.
On olnud ka muid taolisi asju.
Ma ei osanud olla isa, sest mu enda isa oli sõjas
ja ta ei saanud mulle isa eeskuju olla.
Mul pole olnud oma isa.
Kui lapsed sündisid, siis oli väga palju õppimist.
Õnneks andis Jumal mulle naise,
kes pani mulle lapse sülle ja ütles: "Hakka pihta!"
Sealt hakkas asi arenema.
Mis on mind elus edasi viinud?
Mis on mulle selgeks saanud? Kuidas olen hakkama saanud?
See on siiski mu ema.
Kui olin 30-aastane, hakkas vanem õde emast rääkima.
Ta rääkis, et oli ema juures valvamas ja nägi, kui isa läks abi kutsuma.
Kuna ta nägi kõike pealt, siis see tekitas suurt stressi.
Õde rääkis, et ema oli haiglas pärast enesetapu katset
veel paar päeva elanud.
Ta kahetses väga oma tegu ja piinles: "Kuidas ma sain endaga nii teha?
Mu väike poeg jääb maha
ja ma ei saa seda enam kuidagi heastada."
Sel hetkel see ei kõnetanud mind.
Kui olin Iso Kirja pastoraadis hingehoidlikul vestlusel,
siis seal tuli esimest korda kõne alla isa ja ema teema.
Alles seal sai ilmsiks mu probleem.
Kõndisin suurel põllul Iso Kirja juures ja Jumal kõneles minuga.
"Markku, ma tegin su emaga lepingu.
Ta palus, et hoolitseksin su eest."
Jumal ütles mulle, et Ta tõotas seda.
Ema palve on mind kandnud ja andnud häid suhteid inimestega.
See on päästnud olukordadest,
mil olen arvanud, et see on mu elu lõpp.
Näiteks see, et Jumal andis mulle abikaasa,
kellega olen saanud neid olukordi arutada
ja elada neid välja nagu praegugi.
Siia tulek oli samuti mu abikaasa ettepanek.
Olin päri ta ettepanekuga, kui ta sellest rääkis.
Usun, et on väga tähtis nende asjade üle rohkem arutleda
ja neist mõelda.
Olen hakanud üha enam mõistma, miks ma käitun nii nagu käitun.
Miks käitun teatud olukorras teisiti kui mõni muu.
Kui seda teada, on palju kergem olukordi valitseda.
Masendus võib kanduda lapsele ka siis,
kui rasedusaegseid raskusi pole olnud.
Mul oli kunagi klient,
kes andis loa rääkida endast ilma nime ja kohta nimetamata.
Tal oli pidevalt raske depressioon või sügav masendus,
kuigi näilist põhjust selleks polnud.
Tal oli hea kodu,
ta oli õppinud õpetajaks ja ta töötas ühes asutuses.
Majanduslikult oli tal kõik hästi. Tal oli auto ja hea elu.
Kuid ta oli nii masendunud, et inimsuhetes ei saanud ta hakkama.
Samuti ei saanud ta kodustega hakkama.
Ta tuli mu juurde ja palus, et uuriksin välja, millest see tuleb.
Lubasin proovida,
kuigi ei saanud lubada, et see mul õnnestub.
Aasta jooksul ei selgunud mingit põhjust,
sest mingit põhjust polnud.
Teraapias algavad mälestused üldiselt 2-3 aasta vanuselt.
Sellele eelnevat tavaliselt ei mäletata.
Sest emast eraldumist pole veel toimunud.
Usun, et laps on emaga üks nii kaua, kuni lapses hakkab tekkima trots
ja oma tahe hakkab esile kerkima.
Ta trotsib kõiki ja kõike, väljendades sellega oma tahet.
"Mina olen mina ja ma pole emaga üks!"
See iga on meie jaoks üsna väsitav.
Kuid laps on rahulolev: "Ei! Ei! Ei lähe! Ei tee! Ei!",
sest ta adub, et tal on selleks õigus.
Ta oli pooleaastane,
emast eraldumist polnud veel toimunud.
Kord, kui ta eest palvetasin, ütles ta,
et nägi end pooleaastasena mähkimislaual.
Lamas rahulikult seal laual ja ema kummardus ta kohal.
Ta ütles, et nägi ema silmi. Need olid tuhmid.
Mõistsin kohe, et emal oli depressioon.
Ema silmadest ei õhkunud lapsele armastust, rõõmu ega lootust.
Need väljendasid surma ja pimedust.
Võib olla oli ta palju kordi samas olukorras
seal mähkimislaual olnud.
Ema depressioon oli kandunud edasi lapsele.
Palvetasin, et Jumal vaataks seda last oma armastavate silmadega;
et Jumal tuleks sellesse hetke,
mil masendunud ema vaatab oma last.
Püha Vaim, kes saab ajas liikuda vabalt edasi ja tagasi,
võiks vabastada lapse rõhumise alt,
vaadates teda oma armastava pilguga.
Esimesest korrast alates ja kõik teised korrad,
mil ta oli kogenud seda külma ja elutut pilku.
Lähisuhte sõltuvus oli põhjuseks,
miks takerdusin valedesse inimestesse.
Esmalt see, et ma ei osanud asjaolusid hinnata,
kuigi nägin, et asi pole õige.
"Nii see lihtsalt ei tööta."
Ma ei osanud seda hinnata.
Teine asi oli enesetundes. Ma proovisin olla kõigile meele järgi.
Mul kestis see pikka aega, kus püüdsin kõigile meeldida,
olla kõigiga sõber ja vennastuda. Kuid see ei õnnestu.
Ühel hetkel purunevad need suhted hoopis.
Alati ei saa ju teisega sama meelt olla.
Alles küpsemas eas olen hakanud ütlema:
"Ei, aga mina mõtlen teisiti."
Need asjad on tulnud kogemustega.
Ma ei osanud ka lastega tegeleda. Ei osanud isa olla.
Ma pidin seda õppima.
Lisaks veel see, et ma ei teadnud, mis on tõeline armastus.
Arvasin, et see on ihulik.
Mulle meeldis, kui füüsiliselt oli kõik hästi.
Tähendab, see on tõeline.
Sügavat sõprust ja partnerlust, mis abikaasade vahel peaks olema,
olen pidanud aastaid taga otsima ja leidma õigel viisil.
See oli kõige olulisem. Muidugi seal võib veel muudki olla.
Kuid seda olen endale teadvustanud, mis mu elus on toimunud.
Sündimise kogemus võib olla elu stressirohkeim
nagu mõned õpetavad.
Turvalisest hõljuvast olekust ema ihus,
kus pole mõjutavat raskusjõudu ega muud,
satud äkitselt kitsasse pimedasse käiku
ja sind sikutatakse peast.
Kas iminappade või veel millegagi ja proovitakse sind sealt välja tirida.
See võib lapse jaoks olla kohutav elamus,
kuigi ta seda hiljem ei mäleta.
Meil, Soomes, antakse vastsündinuile punkte.
Kui ei ole saadud 10 punkti, peaks küsima põhjust, miks?
Kas nabanöör oli kaela ümber ja hingamine takistatud?
Kas sündides oli nahk sinine ja last elustati?
See on kindlasti üheks trauma põhjuseks.
Või miks laps ei saanud 10 punkti?
Ka selle eest saab palvetada.
Samuti palvetada,
et nad kogeksid sama sündmust koos Jumalaga.
Ma ei ole seda enam teinud, kuid kui seminare sai peetud,
siis nii mõnelgi oli olnud hirmutav sündimise kogemus.
Jumal oli neile ühel või teisel moel ilmutanud,
et neil polnud õigust ega luba olemas olla ega ka õigust elule.
Et su lapsel võiksid need õigused olla, ei aita muu, kui vaid palve.
Muudmoodi seda ei paranda. Ei aita, kui ütled, et sul on õigus.
See ei aita mitte kuidagi.
Sest tal on nii tugev tunne südames, et tal pole õigust elada.
Ta pole olnud oodatud. Ta pole olnud armastatud.
Tähtis on tunda, et oled oodatud.
Selline laps kogeb täiskasvanuna,
et teda ümbritseb õhkõrn nahk, mille all pole midagi.
Käisin juba väiksest peale Turu vabakirikus jumalateenistusel.
Igal pühapäeval ja neljapäeval.
Laulsin kooris.
Olin kaasatud kõiksugustesse kiriku tegevustesse:
klaverisaatja, koorilaul, puhkpilliorkestris mängimine.
Elasin täiega koguduse elule kaasa.
Kord istusin oma kohal kirikupingis,
kui keegi pani mulle selja tagant käed õlgadele.
Kuulisn vana naise, evangelisti, ütlemisi.
Ta oli sel ajal kindlasti üle 70. aasta vana.
Ta ütles:
"Jumal kutsub sind oma teenistusse nüüd ja selles paigas."
Muud ma sellest ei mäleta, kui vaid seda:
"Ta hoolitseb sinu eest ja sul ei ole millestki puudus."
Mõtlesin, et nüüd alles tõeline pidu algab.
Ma ei mõistnud, mida ta mõtles.
Et ei tule kannatusi, haigusi, raskusi, vaeva.
Ei ole ka toidust ega soojast puudust tundnud.
Mul on alati katus pea kohal olnud.
Täpselt, see oli just see.
Ilma usuta võttis mu elu halva pöörde.
Sain usklikuks 29-aastaselt. Enne seda läks mu elus kõik halvasti.
Omal ajal tegin palju sporti. Sel ajal ma alkoholi ei tarbinud.
Kuid siis said paljud asjad alguse, ka alkohol.
See polnud enam degusteerimine, vaid pidev purjutamine ja rumalused.
Mind päästis usule tulek 1980. aasta maipühade ajal.
Järgmisel hommikul, 1. mail, oli mul restoranis laud reserveeritud.
Pidime sõpradega pidutsema hakkama.
Hommikul, kui ärkasin, mõtlesin: "Tore! Ma ei peagi jooma!"
Ma läksin sinna.
Enne seda käisin kirikus jumalateenistusel.
Sealt läksin restorani ja jõin limpsi.
Mida kauem sel õhtul limpsi jõin, seda paremini end tundsin.
Teised imestasid, mis lahti? Mina ütlesin, et ei taha enam.
Võimas oli kogeda seda, et Jumalal on nii palju rohkem anda.
Teadsin, et ma ei taha enam juua ega mingeid rumalaid tempe teha.
Me oleme üsna katkised.
Üks suuremaid põhjusi on see, et isasid pole.
Meil on hulgaliselt ilma isata perekondi.
Neid isatuid lapsi on sadu tuhandeid, kellel ei ole oma isaga mingit sidet.
Isad on hukas ja lapsed hukas. Selle tagajärjel on ka emad hukas.
Ma ei tea, mis on selle põhjuseks.
Sõda põhjustas seda,
et meil on tugevad naised ja nõrgad isad.
Sellepärast saabus ka isatute perede buum.
Ühel hetkel pidasin üle Soome hulgaliselt kursusi,
mis käsitlesid igatsust isa järele.
Inimesed otsisid oma isasid taga.
Neil oli tohutu suur vajadus leida oma isa üles.
Kui isa ei leitud, võttis nii mõnigi elu katastroofilise pöörde.
Isa süle puudujääk korvati oma seksuaalsusega.
Maksis see siis kätte mehele või naisele,
sõltuvalt, kas ta oli tüdruk või poiss.
Tingimusteta armastust on raske leida.
Selleks on isaarmastus, mis on tingimusteta armastus.
Kuid ema oli vaatamata kõigele jätnud maha hea pärandi.
Ta ei saanud seda ise teostada,
kuid tänu tema palvetele hakkas Jumal seda teoks tegema.
Mul oli hea ema.
Ta hoolitses mu eest. Tema oli see, kes mind armastas.
Kuigi me polnud sugulased, võttis ta mind enda juurde.
Meil on oma lugu, kuidas kokku saime.
Ta oli mulle emaks.
Ma kutsusin teda emaks, teised kutsusid perenaiseks.
Arvan, et olukord läheb veel hullemaks.
Isa ei vajata enam lapse eostamiseks.
Vanasti ei saadud teisiti,
kuid meditsiin on nii kaugele arenenud,
et isa jäetakse kõrvale
ning laps ei saa kunagi teada, kes ta isa on.
Uurimustest on selgunud, et mingil hetkel tahab iga laps teada,
kes on tema bioloogiline isa ja bioloogiline ema,
vaatamata sellele, et tal pole nende kohta mingit infot.
Telerist oleme näinud traagilisi saateid,
kus isa otsitakse kogu maailmast.
Kui isa üles leitakse, siis kallistatakse ja nutetakse.
Teinekord aga on kohtumine jälle jahe.
Vajadus oma isa leida on olemas. Ka minul oli.
Unistustes oli mu isa Saksa sõdur. Olin selliseks oma isa kujutlenud.
Panin talle isegi nime.
Kui mu käest isa kohta küsiti, ütlesin, et see seal pole mu päris isa.
Mu isa nimi on hoopis see ja ta elab Saksamaal oma majas.
Siis ma ei teadnud,
et laps loob omale kujutlustes hea kodu ja hea pere.
Kui tal pole head kodu, siis ta loob selle oma kujutlustes.
Siis ta elab oma kujutlustes ning räägib sellest.
See on viis asjast üle olla.
Tal oleks võimatu hakkama saada, kui poleks kujutelma isast ega kodust.
Hiljem, kui olin seda õppinud, mõistsin, et ka minul oli kujutelm.
Mul oli kuni 20. eluaastani selline isa,
kuigi ma ei tea tänaseni, kes mu päris isa on.
Küsisin oma isalt - temalt, kes mind lapsendas,
pool aastat enne ta surma.
Me istusime autos.
Pidasin auto kinni, pöördusin ta poole ja ütlesin:
"Ma tahan sinuga nüüd rääkida, et hiljem, su haual, ei kahetseks."
See jutt tuli selgeks rääkida. Alustasin küsimusega:
"Kas oled mulle andeks andnud kõik halva, mida olen teinud?"
Ta pööras mu poole ja ütles, et kõik on andeks antud.
Olime neid asju palju arutanud.
Ütlesin, et ka mina olen talle kõik andeks andnud.
Siis küsisin ta käest: "Kas sina oled mu isa?"
Ta vaatas mulle silma ja ütles,
et tema arvestuse kohaselt ei saa ta olla mu isa.
Ütleksin nii, et nüüd ma juba usun, et olen tasakaalu saavutanud.
Kindlasti on veel, mida muuta, kuid mu elu on muutunud.
Muutunud on see,
et nüüd on mul abikaasa - partner eluks.
Ta on hea kaaslane.
Saab nalja teha, juttu puhuda ja mida iganes veel.
Nüüd on nii, et oleme kahekesi. Lapsed on täiskasvanud.
Meil on koos tore olla.
Naerame ikka, et siin me nüüd oleme kahekesi.
Võime lihtsalt olla.
Ei pea enam kellegi eest hoolitsema Vaid meie kaks.
Olen Jumalalt küsinud, kas Ta tahab mulle ilmutada,
kes peale Tema mu isa on? Kas see on keegi sakslane?
Kui ta tahab seda mulle öelda, on hea. Kui mitte, siis ka see sobib.
Olen alates 2002. aastast üritanud. See jutuajamine oli 2002. a. suvel.
Olen proovinud leida taevases Isas õrna ja armastava isa kuju.
Pean möönma,
et mõistuse ja teadvuse tasandil võin seda kogeda.
Kuid emotsionaalsel tasandil on see suhe väga nõrk.
Ma ei ole ikka veel saanud kogeda Tema armastusega täitumist.
Nii, et oleksin sellega täidetud.
Kuid usun, et see päev saabub.
Usun, et Ta on lasknud mul nii elada,
et ma ei arvaks, et olen parem kui kõige katkisema hingega inimene.
Mul on lastud kogeda erinevaid tundeid, kogemusi
ja alkoholi tarbimist,
et võiksin olla inimestega, keda oma töös aitan, samal tasandil.
Ma ei vaata neile kunagi ülevalt alla.
Olen saanud lugematul arvul tagasisidet,
et minuga on nii kerge rääkida, sest olen ise lihtne inimene
ja mul on ka probleeme ja raskusi olnud.
See aitab inimestel olla avameelsed.
Rääkimine on üks väga väike osa mu tööst, mida teen.
Palve on see, mis teeb terveks, kui üldse midagi tervendada annab.
Ma usun tugevalt palvesse.
Võin olla inimesena, kes tahes, kuid palvetades palun suurt Jumalat -
Kõikvõimast, et Ta tuleks appi väikesele inimesele.
Selles on vägi.
Just nii ongi.
Olen palju mõtisklenud, sest see tõuseb taas ja taas esile.
Mu eelmine abikaasa oli raskelt haige. See kerkib ka sealt üles.
Mul on hirm kaotuse ees ja ma ei ole sellest lahti saanud.
Teisest küljest on see loomulik.
Kui mõtled tänasele
ja samas meenutad heaga kõiki ütlemisi ja tegemisi.
Sõnu ei saa tagasi võtta,
mistõttu enne tuleb mõelda, mida välja öelda,
et ei rikuks midagi ära.
Oma arvamuse võib välja öelda, kuid seda saab ka positiivselt öelda.
Kui teraapia õnnestub, siis saadakse jõudu edasi elamiseks.
Inimene saab rõõmsaks ja isegi õnnelikuks.
Paljudel on eluisu otsas, kui nad vastuvõtule tulevad.
Teraapia on pikaajaline töö. Pikimad teraapiad on võtnud 6. aastat.
Sageli kestab see vähemalt 2. aastat.
Mul on tavaks saanud,
et iga kord lõpus ma palvetan inimese eest.
Olen märganud, et Jumal tervendab palve ajal.
Teraapia on kui palveteemade otsing.
Otsitakse põhjusi, mille eest palvetada,
mida Jumal võiks parandada.
Põhjused on peidus varajases lapsepõlves.
Ja ka täiskasvanueas.
Hüljatus on psühholoogide arvates halvim kogemus, mida inimene kogeb.
Kui ta kogeb, et ka Jumal on hüljanud, ei ole mingit mõtet elada.
Kui aga õnnestub edastada, et Jumal hoolib
ja isegi tervendab ning aitab...
Ja kui see juhtubki, siis on inimene juba palju saanud.
Meie töö pole Jumalat mängida, vaid olla Jumala teenijad ja inimesed.
Olen öelnud, et kui ma hakkaks ennast kõrgeks tõstma selleks,
et inimesed austaksid või hindaksid mind,
siis läheksin ennast täis.
Kuid kui Püha Vaim austab, siis armastus, mille Ta on andnud,
mõjutab minu tutvusringkonda.
See ei ole mitte minu armastus, vaid Jumala armastus.
Minu arvates on ääretult tähtis olla ja jääda ausaks.
Me ei saa omastada seda, mis pole meie oma.
Au läheb alati Jumalale.
Jumal teeb seda, mida mina parajasti teen.
Kui ma teenin Jumalat, siis on see Jumala töö.
See on juba enne minu loomist tehtud ja plaanitud.
Piibel ütleb, et Tema kavandab me eluteed.
Teisest küljest on see ka turvaline,
kui läheb nii nagu eelnevalt kavatsetud.
Jumal ütles mulle kunagi 80'ndatel,
et Ta palub minult millalgi võimatut.
Et seisaksin justkui kuristiku äärel ja Ta ütleb mulle: "Astu."
Ma ütlen, et ei saa ju tühjusesse astuda,
aga Tema ütleb, et Ta teab seda, aga astu ikkagi.
Kui mina ütlen, et ei saa astuda, ütleb Tema, et astu.
Küll Ta teab, et sa ei julge, aga astu siiski, et proovida.
Ma astusin ja see kandis.
Jumal ütles mulle piltlikult, et täida see ülesanne
ja ma vastasin, et ei saa hakkama.
Ta ütles, et teab, et mina ei suuda, kuid Tema suudab.
Tee seda!
Nüüdseks mõistan, et raamatud olid üks taoline märguanne.
Jumal ütles, et mina ei suuda, kuid Tema suudab.
Jumal annab meile võimatuid ülesandeid.
Siis andis ta mulle
hingehoidja-terapeut koolituse läbiviimise.
Keegi pole mind õpetanud seda tegema.
Ja nüüd on sadu koolitatuid. Kuid milleks?
Loomulikult ärkamise jaoks.
Siis peab ju olema inimesi,
kes on valmis palvetama ja võtma hoolt teiste eest.
Kui äkki tuleb usule kümneid, sadu ja tuhandeid katkise hingega inimesi,
siis jätkub tööd kõigile.
Koolitust tuleb läbi viia enne, kui ärkamine algab.
Soomes tehaksegi seda nüüd pidevalt.
See on olnud teine töö, mida ma poleks iialgi teha osanud.
Keegi prohvet on mulle öelnud,
et Jumal valis mu teraapiakoolitust tegema
ja raamatuid kirjutama, sest keegi teine ei tahtnud.
Keegi muu polnud nõus seda tegema. Olin kõige lootusetum ja viletsam.
Ütlesin, et see on tõesti tõsi. Nii see võis ollagi.
Nõustusin sellega, mida minult paluti ja siin ma nüüd olen.
Jumal on hea
Tulvil armastust
Igavesest ajast igavesti
kestab Sinu arm
Tõlge: Mare Peterson