Kysy menneiden aikojen suurilta, -
mistä kunniansa kudottiin.
Kysy, milloin matkansa varrella -
vaihtui vaatteensa taivaallisiin.
Moorian vuorella...
Tervetuloa seikkailemaan tänään Jaaelin elämäntarinan äärellä.
Olet lämpimästi TV7:n katsojana myös tervetullut -
tutustumaan siihen, kuka on Jaael.
Ja muistathan, että Jumala ei koskaan toimi mielijohteesta -
eikä Hänen suunnitelmassaan ole tyhjiä kohtia.
Kaikkivaltiaan Jumalan johdatuksessa -
kaikki on pikkutarkasti suunniteltua.
Ihminen itse valitsee, luottaako Jumalaan -
vai katsooko asioita ihmisen silmin.
Isä, Poika ja Pyhä Henki!
Olet kirjoittanut muutaman jakeen Raamattuun Jaaelista.
Tee tänään eläväksi tämä Sana.
Tule Pyhän Henkesi kautta ja anna meidän tulla ravituiksi tänään.
Jeesuksen nimessä. Aamen.
Jaaelin isoisä tunsi Joosuan.
Jaaelin isoisä oli kertonut hänelle -
Joosuan Jumalasta ja niistä ihmeistä, -
miten valloitettiin Jeriko kävelemällä -ihan vaan kävelemällä -
sen kaupungin ympäri.
Olipa kertonut siitäkin, miten ennen Jerikoon tuloa -
40 vuotta kuljettiin erämaassa, ja Jumala antoi ruokaa, -
piti huolta vaatteista ja kaikesta, eivätkä ihmiset sairastaneet.
Aikamoisia juttuja se ukki aina kertoi.
Muut oikeastaan aika vähän suvussa puhuivat -
tästä Israelin Jumalasta. Oli niin paljon muuta puhuttavaa, -
muuta ajateltavaa. Äiti kyllä opetti jonkun verran -
Mooseksen laista ja siitä, miten piti luottaa Jumalaan.
Hänkin silti aika vähän. Joskus hiljaa näytti rukoilevan.
Jaael tiesi, että äiti kyllä luotti kaikessa Jumalaan -
ja uskoi tähän Israelin Jumalaan, mutta isä ei.
Jo kauan sitten, niin kauan kuin Jaael muisti, -
isälle olivat olleet muut asiat tärkeitä.
Kerrankin, kun Jaael pyysi veljeään synagogaan, -
niin veli sanoi, ettei se ole miesten juttu.
Niin Jaael meni äidin kanssa synagogaan -
kuuntelemaan, mitä siellä opetettiin ja miten rukoiltiin -
ja laulettiin psalmeja.
Psalmit olivat kyllä Jaaelille tuttuja -
ja aika varhain Jaael ajatteli, -
että minäkin haluan olla kuin äiti.
Kyllä minäkin haluan luottaa siihen ukin Jumalaan, -
kun aina tulee niin hyvä mieli, kun siitä puhutaan.
Synagogassa on niin rauhallista ja hyvä olla.
Mutta vähän tuntui pahalta, kun eivät veljet välittäneet -
eikä veljien kanssa voinut jutella siitä.
Se tuntui välillä hyvin pahalta Jaaelista.
Eikä isä koskaan puhunut semmoisista asioista.
Isän piti tehdä rahaa, että saadaan leipää ja eletään.
Sitten -
Jaael kasvoi isommaksi.
Hän alkoi tehdä valintoja, mitä hän haluaa omassa elämässään.
Kovasti paljon hän mietti, minkälaisen perheen hän haluaa.
No, itse asiassa isä ja äitihän sen päättivät.
He olivat katsoneet sellaisen sopivan elämäntoverin hänelle.
Heber on sen nimi. He sanoivat, että sinusta tulee Heberin vaimo.
He sanoivat, että Heber on kuin isä.
Niin, kyllä isä monessa kohti oli ihana ja mukava isä, -
mutta isän kanssa ei voinut jakaa näitä ukin Jumala-asioita, -
Israelin Jumala -asioita. Siinä kohti Jaael oli aina ollut yksin.
Äidin kanssa kyllä voi ja äidin kanssa joskus niistä puhuttiinkin.
Mutta niin siinä vaan kävi, -
että Heber ja Jaael menivät naimisiin.
Jo avioelämän alkumetreillä -
Jaaelista tuntui hyvin yksinäiseltä lähteä yksin synagogaan.
Olisi ollut niin mukava mennä Heberin, oman miehen kanssa -
ja yhdessä kuulla siellä, miten siellä luettiin Mooseksen kirjaa -
tai Psalmeja.
Olisi ollut mukavaa yhdessä jutellakin niistä asioista, -
mutta ei hän oikein tohtinut, -
kun eivät ne näyttäneet olevan Heberille mitenkään tärkeitä.
Itse asiassa Heber sanoi, että juutalaisuudessa on paljon kaikkea, -
mistä ei enää tarvitse välittää. Aika on nyt toisenlainen.
Ne ovat niitä menneitä juttuja. Ennen vanhaan ajateltiin noin.
Tietysti erämaassa ollessa niillä ei ollut muuta kuin se usko.
Ei niillä ollut mitään muuta elämässä.
On ihan ymmärrettävää, että ne ajattelivat vain niitä asioita.
Mutta meillähän on nykyisin niin paljon muuta elämää.
Se ei oikeastaan enää kuulu meidän aikaamme eikä perheeseemme.
Niin, niin Heber ajatteli.
Jaael oli oikeastaan tottunut siihen, -
että miehet ajattelevat näin. Niinhän isäkin ajatteli ja toimi.
Kai se on luonnollista.
Silti jossakin syvällä sydämessään hän tiesi, -
että ehkä meidätkin on kutsuttu.
Ehkä meilläkin on joku tehtävä siltä suurelta Jumalalta, -
josta ukki puhui. Olihan ukkikin mies.
Ukki kertoi silmät palaen Joosuasta, joka oli mies -
ja Mooseksesta, joka oli mies.
Ne olivat nähneet -
tosi ihmeellisiä asioita tältä Israelin Jumalalta!
Kai se on kuitenkin hänen vain hyväksyttävä, -
että tässä perheessä hän on se, -
joka luottaa Jumalaan. Hiljaa sydämessään hän päätti, -
että ei hän koskaan luovu tästä Jumalasta.
Kyllä hän hiljaa sydämessään myös mietti, -
onkohan hänelläkin joku tehtävä suuren Jumalan suunnitelmassa?
Jos Mirjamilla eli Mooseksen siskolla oli, -
niin voihan minullakin olla, hän ajatteli.
Eihän sitä tiedä, vaikka joskus laulaisin voittolaulua.
Jos vaikka menisi jonkun kaislameren yli.
Tapahtuisi jotain ihmeellistä, -
ja sitten minäkin laulaisin voittolaulua niin kuin Mirjam, -
josta kerrottiin synagogassa. Se unelma oli Jaaelin sydämessä, -
mutta hän ei voinut jakaa sitä kenellekään.
Paitsi silloin, kun hän tuuditteli omia pienokaisiaan.
Niille hän aina kertoi, mitä isoisä oli kertonut -
ja mitä Joosualle oli tapahtunut ja mitä Moosekselle ja Mirjamille.
Kertoipa siitäkin, miten kaikki poikalapset oli aiottu tuhota, -
mutta Mooseksen äiti oli niin viisas, rohkea ja rakastava, -
että laittoi vauvan pieneen koriin.
Sitten Jumala antoi faraon tyttären tulla ja poimia Mooseksen.
Sitten Mooseksesta tuli monen vuoden päästä Israelin johtaja, -
vaikka se oli kasvatettu Egyptin prinssiksi.
Aina lapset kuuntelivat innolla niitä tarinoita.
Tuntui, että hekin olivat mukana - sekä tytöt että pojat.
Sitten me aina yhdessä sanoimme, -
että kyllä Jumala meitäkin suojelee kun se suojeli Mooses-vauvaa -
ja kaikkia niitä israelilaisia.
Kun Heber oli kotona, ei Jaael puhunut tällaisia.
Jaael teki ruokaa ja hoiti kodin asioita.
Hän piti hiljaa sydämessään uskon -
ja luotti tavallisen arjen keskellä -
hiljaa Jumalaan ja Jumalan huolenpitoon.
Alkoi sataa.
Jaabin tuli heidän asuma-alueelleen, vihollismaan kuningas.
Tuli köyhyyttä. He ryöstivät kaikki viljat.
Eräänkin tuttavan tyttö raiskattiin.
Tapahtui kaikenlaista pahaa sen tähden, -
että he olivat israelilaisia.
Eräänä päivänä Heber sanoi: "Kuule, Jaael, -
nyt mittani on tullut täyteen. Me muutamme tältä alueelta. -
Meillä on riittävästi rahaa. -
Olemme kyllin varakkaita ja voimme mennä kauemmaksi.
En halua, että perhe joutuu kokemaan sitä, mitä täällä tapahtuu.
Me menemme Kedekseen saakka.
Paimentolaisina meidän on helppo siirtää telttamme."
Niin he lähtivät, mutta ei se oikeastaan ollut Jaaelin tahto.
Ei Jaael olisi halunnut. Jaael niin rakasti synagogassa käymistä.
Naapurin naisista oli jo tullut hyviä ystäviä.
Heidänkin kanssaan siellä voi käydä ja joskus puhuakin näistä asioista.
Jaaelista tuntui niin yksinäiseltä muuttaa ihan toiseen paikkaan, -
jossa ei puhuttu mitään Israelin Jumalasta.
Siellä oli toiset jumalat ja toisenlaiset elämäntavat.
Ei siellä noudatettu ollenkaan edes niitä lakeja, mitä heillä oli.
Siellä kaukana, kaukana omien parista -
Jaael välillä mietti: -
"Olenkohan minä ihan höperö, kun mietin jotain kutsua, -
että minullakin olisi sellainen Mirjamin tavoin -
tai minulla olisi joku tehtävä Israelin Jumalan suunnitelmassa."
Lapsille hän kertoi kaiken, minkä muisti, -
mutta Heberin kanssa ei puhuttu näistä asioista.
Monesti tuntui Heberin kanssa ollessa, -
että he olivat kuin kahdesta eri maasta.
Hän olisi halunnut oppia enemmän Israelin Jumalasta.
Hän tuli onnellisimmaksi aina niistä hetkistä, -
kun puhuttiin Israelin Jumalasta, kun hän kertoi lapsilleen jotakin -
tai muisteli, mitä oli kuullut synagogassa.
Heberiä taas kiinnostivat kaikenlaiset muut asiat -
ja sitä paitsi tuntui sekin aika kummalliselta, -
että Heber oli ystävystynyt Jaabinin kanssa, -
sen viholliskuninkaan kanssa.
Heistä oli tullut ns. ystäväperhe.
Jaaelin oli vaikeaa olla ystäväperheenä -
Jaabinin, vihollismaan kuninkaan kanssa, -
kun hän sydämestään uskoi Israelin Jumalaan.
Hän oli sydämestään kiintynyt Israelin Jumalaan -
ja jollakin tavalla kantoi myös sellaista oloa, -
että jonain päivänä hänellä on joku oma tehtävä.
Sen minä haluan tehdä, niin kuin se Israelin Jumala tahtoo.
Jaaelista tuntui pahalle myös se, -
että Heber ei halunnut enää pitää mitään keeniläisiä tapoja.
Ei niitä, mistä he olivat lähteneet.
Ei mitään Israeliin liittyvää. Hän halusi kaiken sen pois elämästään.
Hän näytti nauttivan Jaabinin seurassa.
Ja sotapäällikkö Siiseran, joka oli jotenkin murhanhimoinen.
Aina, kun se puhui Israelista, se unelmoi siitä, -
että se saisi valtavan määrän -
rautaisia vaunuja Lähi-itään.
Koko sillä alueella ei ollut sellaisia.
Siisera unelmoi niistä ja siitä, että ostaisi Egyptistä hevosia.
Arvatkaa, minkä tähden?
Hän halusi tuhota Israelin.
Se tuntui Jaaelista hyvin, hyvin ristiriitaiselta: -
olla ystävä sellaisen perheen kanssa, -
joka suunnitteli niiden tuhoa, joita hänen sydämensä rakasti.
Hän oli heihin jo lapsena kiintynyt ja ukki oli kertonut heistä hyvää.
Hänellä ei kuitenkaan ollut vaihtoehtoja.
Hänen piti hiljaa tyytyä palvelemaan ja elämään sitä arkea, -
jossa oli jatkuva näkymätön ristiriita.
Mies suuntasi tuonne, ja vaimo sydämessään tuonne.
Jaael tiesi sydämessään, ettei tämä ole kuten pitäisi.
Meidän kuuluisi olla yhtä.
Kaipaisin sitä, että olisimme yhtä. Voisimme yhdessä olla -
kaiken sen takana, mikä on meidän elämää.
Ristiriita raastoi häntä eikä hän voinut luopua Israelin Jumalasta.
Se kun oli sinne jo lapsena tullut.
Hän oli oppinut luottamaan kaiken arjen keskellä Israelin Jumalaan.
No, ei se paljon lohduttanut, kun Heber sanoi:
"Tiedätkö jonkun miehen, joka kulkee synagogassa nykyisin?"
No, en tiedä. En kyllä muistanut.
Kaikki heidän tuttunsa, ystäväperheensä siellä aiemmin, -
eivät siellä miehet käyneet synagogassa.
Hehän kokoontuivat keskenään ja pitivät hauskaa.
No, naiset jonkun verran kulkivat. Eivät kaikki nekään.
Kipu, hyvin syvä yksinäisyyden kipu, -
oli Jaaelin sydämessä.
Hän koki yksinäisyyttä siinä tehtävässä, -
kun hän yritti lapsille vieraalla maalla opettaa Israelin Jumalasta.
Aina kaikissa tilanteissa voi luottaa Israelin Jumalaan.
Israelin Jumala pitää kyllä huolen.
Hän koki niin suurta yksinäisyyttä.
Kunpa Heber voisi sanoa vaikka: -
"Kuunnelkaa äitiä. Äiti puhuu tosi hyviä asioita. -
Nuo ovat tärkeitä. Ottakaa ne omaan elämäänne."
Mutta ei siitä ehkä Heber...
Kerrankin Heberin tullessa kotiin hän oli kertomassa lapsille.
Heber sanoi: "Mitä sinä noita joutavia puhut lapsille? -
Mehän elämme nyt toisenlaista elämää. Me olemme nykyajassa. -
Nuo ovat vanhoja asioita. Niillä ei ole enää nykyään mitään merkitystä.
Sitä paitsi Siisera tulee hävittämään Israelin. Se on sanottu. -
Kuule, unohda koko se juttu. -
Turha haikailla semmoisen perään, jota ei kohta ole edes olemassa. -
Eletään nyt täällä. Meillä on täällä kaikki hyvin. -
Meillä on perhe ja taloutta ja hyviä ystäviä Jaabinin kanssa -
ja Siiseran kanssa ja monien muiden kanaanilaisten kanssa. -
Koeta nyt sopeutua tähän uuteen elämään."
Ei se ollut Jaaelille niin helppoa.
Sitten hän kuuli, -
että Siisera on hankkinut -
Heberin kertoman mukaan 900 -
rautavaunua.
Ne pannaan hevosten taakse, ja hevoset niitä vetävät.
Sen jälkeen koko se alue on heidän.
Kaikki sen alueen ihmiset tulevat heidän valtansa alle.
Jaael kuunteli kauhuissaan. Heber näytti hyvin innostuneelta.
Hänen mielestään se oli hyvä juttu, -
mutta Jaaelin sydän pelkäsi, kuinka käy Israelin lasten, -
kun niillä ei ole paljon mitään - paitsi se heidän Jumalansa.
Jollakin tavalla hän aina pyysi: -
"Sinä, joka annoit sen Jerikon - ukin mukaan - kävelemällä, -
niin Sinähän voit nytkin tehdä jotakin. -
Laita vaikka ne kävelemään niitten Siiseran vaunujen ympäri -
tai tekemään jotain."
Koko ajan hän toivoi, että tulisi joku ratkaisu.
Että Israelin Jumala puuttuisi tähän tilanteeseen.
Hän ei voinut ollenkaan iloita Jaabinin ja Siiseran jutuista.
Ei hän niin mielellään edes ollut niissä tilanteissa.
Hän koki olonsa hyvin vaikeaksi ja ristiriitaiseksi.
Miten hän voi olla paljastamatta sitä, että hän rakastaa Israelia -
ja hän haluaa Israelille hyvää?
Jos hän sen paljastaa, -
niin se murhanhimoimen Siisera ei kyllä sitä niele.
Se puhuu niin paljon suunnitelmistaan israelilaisten tappamiseksi, -
että ei voi ajatellakaan kutsuilla sanovansa: -
"Ihan hyviä ajatuksia varmaan teidän näkökulmastanne, -
mutta minä toivon, että Israelin Jumala puuttuu tähän asiaan -
ja suojelee Israelia." Ei sinne päinkään voinut sanoa.
Hänen piti vain istua hiljaa ja kuunnella vaivaantuneena -
Siiseran ja Jaabinin ajatuksia, -
joista Heberkin oli innoissaan, ystäviä kun olivat.
Siisera kertoi viimeisillä kutsuilla, mitä hän oli kuullut.
Joku tuomari Debora -
on Israelin sotapäällikön -
Baarakin ystävä.
He ovat yhdessä tekemässä jotain suunnitelmia -
Jaabinin kumoamiseksi niin, että Jaabinin valta menisi.
Voi, hyvänen aika! Laittaa nyt nainen asialle!
Kyllä Siisera kertoi siitä sellaisia juttuja, mitä tapahtuu, -
jos nainen tulee sotaan.
Kaikenlaisia voi olla. Hän nauroi ja vitsaili sille.
Mutta Jaaelin sydämessä tapahtui kummallisuuksia, -
kun hän kuuli Deborasta.
Tämä nainen, -
jonka hänkin oli nuorena tyttönä oppinut tuntemaan, -
oli lähtenyt liikkeelle eikä pelkää Jaabinia.
Hän oli saanut Baarakin, sota- joukkojen johtajan, siihen mukaan.
Jaaelillapa syntyi ajatus, että jospa...
...tässä kävisikin toisin kuin mitä Siisera ja Jaabin suunnittelevat.
Jospa hän vielä näkisi sen päivän, -
että pääsisi takaisin omiensa joukkoon ja vielä synagogaan.
Asiat kääntyisivät toisin!
Jaabin ei valloittaisikaan kaikkea maata, -
vaan Israelin Jumala tekisi sen tai tapahtuisi jotain muuta.
Ei hän oikein uskaltanut ajatella, että hän olisi siinä mukana, -
kun hän on niin kaukana. Mutta hän aina illalla katseli tähtiä.
Ukki oli kertonut Aabrahamin sanoneen aikoinaan, -
että yhtä paljon on niitä lupauksia kuin noita tähtiä.
Yhtä paljon Israelin lapsia kuin tähtiä.
Aina Jaaelin katsoessa niitä tähtiä illalla -
hän kurkisti, ettei kukaan kuullut ja sanoi puoliääneen: -
"Pidäthän Sinä huolta Israelin lapsista vielä nytkin?"
Aina tämän sanoessaan hän katseli niitä tähtiä.
Niitä oli niin paljon ja vaikka minne suuntaan!
Aina tuntui, että Israelin lapsia on ja tulee olemaan niin paljon, -
että kyllä niistä pidetään huolta. Ei tarvitse olla huolissaan.
Kyllä Israelin Jumala pitää omista lapsistaan huolta.
Heber sanoi, -
että nyt on tullut liikekannallepano.
Kaikki 900 hevosmiestä on kutsuttu.
Kaikki vaunut lähtevät liikkeelle.
Ne menevät sinne Kiisonin purolle.
Sellainen on suunnitelma.
Ja siellä listitään kaikki Israelin väki.
Ensin sotilaat ja sitten miehet, naiset ja lapset, -
jotka eivät ole sodassa mukana. Se on sen lorun loppu.
Näin Heber kertoi Jaaelille.
Innoissaan silmät palaen!
Millainen upea sotasuunnitelma!
Miten ensimmäisen kerran kokeillaan -
näitä uusia mahtavia rautaisia vaunuja ja niiden toimivuutta!
Jaael pyysi entistä innokkaammin, -
että suojelethan Sinä Israelin lapsia?
Israelin Jumala, onhan sinulla joku keino -
suojella noilta rautaisilta vaunuilta?
Teethän jotain taas?
Kun hän siinä laittoi ruokaa, hoiti lapsia, teki arjen askareita, -
niin koko ajan hänen sydämensä oli tuskainen.
Mitä kuuluu Israelin lapsille? Mitä siellä tapahtuu?
Joko ne ovat siellä Kiisonin purolla?
Joko ne ovat ruvenneet tappamaan niitä Israelin lapsia?
Joko hevoset kiitävät kohti Israelin sotilaita?
Hän yritti Heberiltä kysyä, tietääkö tämä, -
kun Heber tuli paimenesta kotiin hetkeksi.
Tiedätkö, mitä rintamalla tapahtuu? Onko sieltä tullut mitään tietoa?
Heber sanoi, että ovat asemissaan, ja ihan kohta kaikki on ohi.
Kohta se tapahtuu. Ja Heber lähti taas töihinsä, -
tällä kertaa vähän kauemmaksi kotoa.
Jaael jäi. Varjele Israelin lapsia.
Varjele Israelin lapsia.
Varjelethan Israelin lapsia?
Hänelle tuli sellainen olo, hyvin vahva tunne siitä, -
että hänellä on joku kutsu ja joku tehtävä.
Vaikka minä olen täällä kaukana, -
vaikka minä yksin uskon tässä perheessä, -
niin silti Israelin Jumalalla on -
minulle joku tehtävä.
Hän mietti, mikä se voisi olla. Ei tullut mitään mieleen.
Sydämessään hän päätti, että jos voi mitä tahansa tehdä -
Israelin hyväksi, hän tulee sen tekemään.
Eikä viivyttele.
Niin päivä meni iltaa kohti.
Hän oli yksin teltan ovella.
Se oli hänen oma telttansa.
Sinnehän ei saanut kukaan muu tulla kuin oma aviomies, isä -
tai oma poika ja tietenkin Jaael itse.
Kukaan muu ei saanut käydä siinä teltassa.
Sehän oli ollut parikymmentä vuotta hänen oma telttansa.
Siinä ovella ollessaan hän katsoi, -
että joku juoksee.
Ei tuo näytä Heberiltä.
Jollakin on varmaan nyt joku hätä, kun noin juoksee.
Ei kait muuten juoksisi.
Jaael terästää katsettaan.
Kyllä, se tulee tännepäin.
Ihan selvästi näyttää siltä, että se tulee meidän kotia kohti.
Se näyttää kyllä mieheltä. Nainen se ei ole.
Mies, joka juoksee ja tulee kohti.
Miten se näyttää Siiseralta?
Olisikohan se Siisera?
Olisikohan tapahtunut jotain? Olisiko Jumala puuttunut asioihin?
Onko sotapäällikkö Siisera joutunut lähtemään pakoon?
Se juoksee ilman hevosia minun kotiani päin!
Onko tämä Jumalan suunnitelma, -
että olemme olleet Siiseran ja Jaabinin ystäviä?
Minäkö kenties nyt pystyn vaikuttamaan asioihin?
Pystyn tekemään ystävyyden nimissä jotain Israelin lasten eteen?
Hän katsoo: Kyllä se on Siisera!
Kyllä se on Siisera, mutta näyttää väsyneeltä.
Hyvin, hyvin väsyneeltä. Mistä asti se on juossut?
Jos se on Kiisonin purolta juossut, sieltä on noin 20 km.
Tässä helteessä luultavasti ilman juomaakin!
Ei ihme, että vähän näyttäisi askel heijaavan.
Mitä minä sanon sille, kun se tulee?
Minun täytyy tehdä nopeasti juoni.
Israelin Jumala, anna viisautta. Mitä minä teen Siiseralle?
Hän on Siisera.
Siinä samassa alkaa jo kuulua Siiseran väsynyt hengitys.
Hän huohottaa -
ja kuuluu, kun hän ottaa viimeisiä juoksuaskeleita turvapaikkaan, -
kohti ystävän kotia.
Hän on kiitollinen siitä, että on tutustunut tähän perheeseen. -
ja saanut heistä hyviä sydänystäviä itselleen.
Jaael päättää, että hänen täytyy olla vähän viekas.
Nyt ei auta mokata.
Niin hän sanoo...
Hän juoksee vastaan vähän matkaa.
Hän ajatteli, ettei ole teltan ovella.
Kyllähän Siisera tietää, etteivät sinne saa tulla muut.
Menenpä vastaan.
"Poikkea, herrani, poikkea minun luokseni, -
älä pelkää". Poikkea, herrani.
Poikkea minun luokseni.
Älä pelkää. Nyt olet turvassa.
Hyvä, ettei Siisera kaulaan kapsahtanut.
Sitä ei saa tehdä toisen vaimolle.
Hän oli niin kiitollisen näköinen ja onnellinen.
Ei yhtään pannut hanttiin, kun yhdessä menivät Jaaelin telttaan.
Sinnepä Siisera tuli ja huohotti: -
"Anna minulle vähän vettä juodakseni, sillä minun on jano".
No, eihän sitä nyt sotapäällikölle vettä anneta, -
vaan maitoa, lämmintä maitoa.
Ja niin -
Jaael antoi lämmintä maitoa, rakkaudella valmistettua -
ja ottipa huovan -
ja peitteli siihen omalle vuoteelleen.
Ihan siihen turvalliseen tuttuun majaan.
Tässä sinun on hyvä. Oletpas sinä väsynyt.
Olet kovan, pitkän juoksun tehnyt.
Nyt saat levätä ihan rauhassa ja turvassa.
No, Siisera vielä oli vähän epävarma, -
kun olivathan nämä kuitenkin tulleet tälle alueelle.
He eivät olleet aina olleet täällä. Niin hän vielä vakuutti: -
"Asetu teltan ovelle; ja jos joku tulee ja kysyy sinulta ja sanoo: -
'Onko täällä ketään?' niin vastaa: 'Ei ole'".
Ei kerennyt Jaael vastata mitään.
Ihanan lämpimän maidon jälkeen, pitkän juoksun jälkeen, -
turvapaikkaan päästyään ja lämmin peitto yllään -
alkoi kuulua niin ihana pieni tuhina.
(kuorsausta)
Jaael hiipi hiljaa kauemmaksi, mutta tarkisti vielä: -
Kyllä, ihan tasainen hengitys.
Nukkuu. Nukkuu.
Kiitos, Israelin Jumala. Minun tilaisuuteni on tullut.
Hän hiipii hiljaa.
Hän ottaa teltan vaarnan, joka on terävä kuin mikä.
Hän hiipii hiljaa Siiseran kohdalle.
Tuossa on sen ohimo. Tämä ei saa epäonnistua.
Minulla on vain tämä hetki. Minä kuolen muuten, jos se herää.
Nopeasti! Se menee maahan asti!
Siinä se on. Siinä se on.
Naisen käden kautta -
lähti Siisera.
Taas joku tuolta tulee.
Onko se Heber? Ei näytä Heberiltä.
No, kukahan se sitten on?
Jaael katsoo ja kyllä hän tunnistaa.
No, sehän on tietenkin -
Israelin sotajoukkojen johtaja Baarak!
Sen täytyy olla. Tuo puku ja muu. Vain johtajalla on tuommoinen puku.
Niin hän menee jälleen vastaan -
sotaherraa ja sanoo: -
"Tule, minä näytän sinulle miehen, jota etsit".
Todennäköisesti etsit häntä.
Hän vie omaan telttaansa - ei aviomiestä, poikaansa tai isäänsä, -
vaan toisen sotaherran, nyt Baarakin, Israelin sotapäällikön.
Suu loksahtaa Baarakilta auki.
Ei löydy sanoja.
Onko tämä totta?
Se on Siisera.
Tämän mitättömän pienen naisen teltassa, -
hyvin peiteltynä, -
mutta ohimon läpi -
vaarna maassa kiinni. Ei enää minkäänlaista elonmerkkiä.
Deborakin siihen tuli -
ja sanoipahan vaan Baarakille, -
että näinhän Jumala puhui etukäteen: -
naisen käden kautta. En kyllä itsekään olisi arvannut, -
kenen naisen kautta, mutta Jumala on Jumala.
Hän valitsee omat aseensa ja tekijänsä tehtäviin.
Näköjään hän oli valinnut tämän, Heberin vaimon, Jaaelin.
Silloin alkoi Baarakin -
ja Deboran voittolaulu!
He lauloivat sitä yhdessä.
He lauloivat siitä, -
"kun sinä, Herra, lähdit liikkeelle Seiristä, -
kun sinä tulit astuen Edomin maasta, niin maa järisi, -
ja taivaat vuotivat, pilvet vuotivat vettä.
Vuoret järkkyivät Herran edessä, itse Siinai -
Herran, Israelin Jumalan, edessä."
"Heräjä, heräjä, Debora! Heräjä, heräjä, laula laulu!
Nouse, Baarak! Ota vankeja saaliiksesi, sinä Abinoamin poika!"
"Kuninkaat tulivat ja taistelivat, silloin taistelivat -
Kanaanin kuninkaat Taanakissa, Megiddon vesien varsilla; -
mutta hopeata he eivät saaneet saaliiksensa.
Tähdet taivaalta kävivät sotaa..."
Kun Jaael tämän laulun kuuli: "Ai, tähdet?"
Niitä tähtiähän hän oli rukoillut ja vedonnut siihen, -
että Israelin Jumala suojelisi Israelin lapsia, -
niin kuin on noita tähtiä. "Tähdet taivaalta kävivät sotaa, -
radoiltaan ne sotivat Siiseraa vastaan.
Kiisonin puro tempasi heidät mukaansa, taistelujen puro, -
Kiisonin puro. Astu esiin, minun sieluni voimallisesti!
Silloin hevosten kaviot tömistivät maata, -
kun urhot laskivat, laskivat laukkaa.
Kirotkaa Meeros, sanoo Herran enkeli, -
kiroamalla kirotkaa sen asukkaat, koska eivät tulleet Herran avuksi,
Herran avuksi sankarien joukkoon."
Baarak ja Debora lauloivat -
- Jaael kuuli yhtäkkiä - myös hänestä, -
Heberin vaimosta! "Siunattu olkoon vaimojen joukossa Jaael, -
keeniläisen Heberin vaimo, siunattu vaimojen joukossa, -
jotka teltoissa asuvat. Vettä toinen pyysi, -
maitoa hän antoi, toi juhlamaljassa kermaa.
Hän ojensi kätensä ottamaan vaarnaa, -
oikean kätensä työvasaraa; ja hän iski Siiseraa, -
löi murskaksi hänen päänsä, musersi ja lävisti hänen ohimonsa.
Hänen jalkainsa juureen hän vaipui, kaatui, jäi siihen, -
hänen jalkainsa juureen hän vaipui, kaatui; -
jäi kuolleena makaamaan siihen, mihin vaipui."
Tämän laulun kuullessaan Jaael tiesi, -
että kuten Mirjamilla oli oma kutsu ja tehtävä, -
niin hänelläkin oli, vaikka oma aviopuoliso ei uskonut Herraan, -
vaikka oma aviopuoliso ei tuntenut Herraa.
Oma perhe oli kauas loitontunut Herrasta ja Herran säädöksistä.
Silti Jaael tiesi, että Jumala oli ottanut vastaan -
hänen kaipauksensa auttaa Israelin lapsia -
ja tehdä jotain Israelin lasten hyväksi.
Kun hän oli Siiseran teltan vaarnalla tappanut, -
niin itse asiassa näin Jumala nöyryytti Jaabinin, -
Israelin vihollisen.
Pian tämän jälkeen myös Jaabin kuoli -
israelilaisten toimesta - ei enää Jaaelin.
Ennen sitä -
Jaaelin perheessä tuli muutos. Kun Heber tuli kotiin, -
hän ihmetteli, mitä ihmettä oli tapahtunut.
Jaael kertoi hänelle silmät loistaen.
Ensimmäisen kerran hän uskalsi kertoa unelmasta auttaa israelilaisia.
Hän on koko ajan rukoillut ja pyytänyt, -
että Israelin Jumala suojelee Siiseralta ja Jaabinilta -
niitä rakkaita, joitten luota he ovat lähteneet.
Hän ei ole koskaan luopunut uskostaan Israelin Jumalaan.
Hiljaa sydämessään hän on kantanut unelmaa siitä, -
että vielä kerran hän saisi auttaa Israelin lapsia.
"Tämä on se päivä, jolloin sain sen tehdä", hän sanoi Heberille.
Vai sellaista täällä on tapahtunut tänään? Jaaha.
Meidän varmaan pitää muuttaa tältä alueelta pois, -
kun Jaabinhan elää vielä.
Alapas, vaimo, pakata vähän noita tavaroita, -
niin lähdetään Baarakin ja Deboran kanssa samaan menoon.
Taitaa olla viisautta, että emme jatka elämää -
tässä telttamajassa tällä paikkakunnalla.
Tuli pakkomuutto. Ei Heberin tahdosta tällä kertaa, -
vaan vähän Jaaelin auttamana -
paluu takaisin sinne omien tykö.
Siellä lasten, lastenlasten, ystävien, -
tuttujen kanssa Jaael jatkoi synagogassa käymistään.
Hän eli levollista vanhuutta. Kukaan ei tiedä, kuinka kauan.
Hän kiitti Jumalaansa siitä, -
että loppujen lopuksi -
kaikki hänen elämässään oli kääntynyt siunaukseksi.
Se kipu, kun hän oli ollut yksin miehensä rinnalla, -
miehen, joka ei välittänyt Jumalasta, -
se oli pannut hänet yhä enemmän luottamaan Jumalaan -
ja rukoilemaan kaikkina hiljaisina hetkinä lastensa, -
lastenlastensa ja Israelin lasten puolesta siunausta.
Niin kauan kuin he olivat asuneet täällä, -
hän oli aina muistanut Israelin lapsia -
ja pyytänyt Israelin Jumalaa suojelemaan niitä.
Loppujen lopuksi hänen sydämessään kantamansa -
kutsun toteutuminen oli tapahtunut -
muutamassa sekunnissa. Sitten se oli ohi.
Hänellä oli silti valtava onni ja ilo siitä, -
että kun Israelin Jumalan aika tuli, -
niin hänelläkin oli tehtävä, -
joka muutti asioita.
Hän tiesi olleensa juuri oikeassa paikassa oikeaan aikaan -
ja hän kuuli Herraa.
Enää hän ei haikaillut niitä tehtäviä. Tämä yksi riitti.
Olihan se jälkikäteen ajateltuna aikamoinen rutistus!
Ei hän ehkä olisi uskonut itsekään, että sellaiseen pystyisi, -
mutta rakkaus Israelin lapsiin -
rakkaus Israelin Jumalaan, antoi rohkeuden -
ja voiman ja viisauden.
Isä, Jeesuksen nimessä -
sinä tiedät ne lukuisat perheet meidän maassamme, -
jossa eletään samaa todellisuutta kuin Jaaelin perheessä.
Toinen puoliso on unohtanut Herran -
tai ei ehkä ole koskaan edes tuntenut mitään Herrasta.
Toinen hiljaa sydämessään kipuilee, rukoilee, -
haluaa elää kutsuaan todeksi -
ja haluaa lastensa löytävän Israelin Jumalan.
He joutuvat näkemään lasten ristiriidan sen välillä, mitä valita.
Valitako sitä, mitä se aviopuoliso edustaa, -
joka ei tunne Herraa vai valitako sen linjan, -
mitä se puoliso edustaa, joka tuntee Herran, -
uskoo ja palvoo Herraa ja rukoilee.
Isä, Sinä näet tänään kaikkien näiden puolisoiden tuskan -
ja ehkä ne sadat, tuhannet, kymmenet tuhannet rukoukset siitä, -
että oma puoliso oppisi tuntemaan Herran.
Tule, kaiken lohdutuksen Jumala, tässä hetkessä -
ja lohduta näitä sydämiä, jotka ovat yksin taistelleet, -
yksin kipuilleet, yksin kulkeneet kutsunsa kanssa.
Yksin kantaneet ristiriidan ja yksin rukoilleet.
Sinä TV7:n katsoja voit tukea -
tämän ohjelman tuotantoa soittamalla numeroon -
0600-10177.
Puhelun hinta on noin 12 euroa.
Voit antaa tukesi myös pankkitilin kautta, joka näkyy kuvaruudussa.
Muistathan käyttää ruudussa näkyvää viitenumeroa, -
niin tukesi kohdistuu juuri tämän ohjelman tuotantoon.
Lämmin kiitos tuestasi!
Tekstitys: Tuula-Riitta Virrankare