Kysy menneiden aikojen suurinta, -
mistä kunniansa kudottiin.
Kysy, milloin matkansa varrella -
vaihtui vaatteensa taivaallisiin.
Moorian vuorella -
Aabraham uhrasi kalleintaan...
Tervetuloa tänään seikkailemaan Aabrahamin tai Abramin -
elämäntarinan äärellä.
Hyvä TV7:n katsoja! Olet lämpimästi tervetullut -
tutustumaan Abramin, myöhemmin Aabrahamin, elämään.
Jumala ei koskaan toimi mielijohteesta.
Hänen suunnitelmissaan ei ole tyhjiä kohtia.
Kaikkivaltiaan Jumalan johdatus on aina täsmällistä ja pikkutarkkaa.
Ihmisen valittavaksi jää, -
katsooko hän asioita Jumalaan luottaen vai ihmisen silmin.
Isä, Poika ja Pyhä Henki!
Tule tänään ja tee eläväksi Sinun Sanasi.
Kaikesta siitä, minkä tähden olet tämän elämäntarinan -
laittanut Pyhään Kirjaan, -
anna meidän oppia siitä tänään jotain.
Jeesuksen nimessä. Aamen.
Aabrahamin suku oli erittäin varakasta.
He olivat oikeastaan sen alueen varakkaimpia.
Hyvin merkittävässä asemassa oleva perhe ulkoisesti.
He asuivat Kaldean Uurissa.
Siellä lapsuutensa Aabraham sai viettää -
veljensä Naahorin ja Haaranin kanssa.
Heitä oli kolme veljestä, -
ja Terah-isä piti heitä kurissa ja Herran nuhteessa.
Mutta sitten jossakin vaiheessa -
noin 1800 eKr. Haaran kuoli.
Jäi vain Naahor ja Aabraham. Siis Naahor ja Abram.
Terah oli antanut lapselleen nimen Abram.
Haaranin poika Loot jäi orvoksi isästään.
Niin Loot kuului sitten -
Abramin, Terahin ja Naahorin perheeseen.
Abram meni naimisiin Saarai-nimisen naisen kanssa.
Jostakin syystä, joka oli erittäin poikkeuksellinen toimintatapa -
siihen aikaan... Sitä voisi verrata suurin piirtein itsemurhaan.
Se oli jotenkin niin katastrofaalinen teko Terahilta.
Hän näet jätti Kaldean Uurin ja lähti Abramin, -
Saarain ja Lootin kanssa Harraniin -
noin 1 000 kilometrin päähän.
Siellä he elivät, vaurastuivat.
Heillä oli rikkautta todella paljon.
Tavallisen arjen keskellä oli kuitenkin koko ajan suru.
Terah oli saanut Abramin 70-vuotiaana -
ja hän katseli hyvin huolestuneena välillä -
Abramin ja Saarain elämää.
Heille ei näkynyt vaan kuuluvan lasta.
Oli hiljaista, aikuisten täyttämää elämää.
75-vuotias Abram koki -
elämänsä muutospäivän.
En tiedä, oliko Terah kokenut jotakin samanlaista -
tehdessään radikaalit ratkaisunsa. Raamattu ei kerro.
Mutta se kertoo sen, mitä Abram koki.
Herra ilmestyi Abramille itselleen.
Ihmeellinen päivä. Ja sanat, joita Hän puhui, -
koskettivat Abramin sydäntä lopullisesti.
Hän ei koskaan unohtanut näitä sanoja: -
"Lähde maastasi, suvustasi ja isäsi kodista -
siihen maahan, jonka minä sinulle osoitan.
Niin minä teen sinusta suuren kansan, -
siunaan sinut ja teen sinun nimesi suureksi, -
ja sinä olet tuleva siunaukseksi.
Ja minä siunaan niitä, jotka siunaavat sinua, -
ja kiroan ne, jotka sinua kiroavat, -
ja sinussa tulevat siunatuiksi kaikki sukukunnat maan päällä."
Abram meni kotiin Saarain luo.
Hän kertoi tämän ihmeellisen aamun tapahtumasta, -
mitä Herra oli hänelle sanonut. Hän kertoi sen myös isä Terahille -
ja Lootille.
Hän koki sydämessään, ettei uskalla olla lähtemättä. Ei tiennyt, minne.
Sanottiin vain, että siihen maahan, -
jonka minä sinulle osoitan. On vain uskottava, -
että jossakin vaiheessa Jumala sitten osoittaa sen, -
että olemme nyt tulleet hänen osoittamaansa maahan.
Mutta se oli niin voimakasta, niin järisyttävää, -
ettei hän ollut koskaan kokenut sellaista.
"Isä, voinhan lähteä?"
Isä ymmärsi pojan prosessin.
Hänhän oli itse lähtenyt Kaldean Uurista, -
ja ehkä sillä teollaan mahdollistanut matalamman kynnyksen -
myös Abramille tähän lähtöön.
Ja niin Abram lähti, niin kuin Herra oli hänelle puhunut.
Loot ja Saarai menivät hänen kanssaan.
Hän oli 75-vuotias.
Saarai oli 10 vuotta nuorempi, 65-vuotias.
Niin he lähtivät Jumalan lupaukset mukanaan, -
että kaikki sukupolvet tulevat siunatuiksi.
Ja mentiin Kanaaninmaahan, Sikemin ohi -
aina Mooren tammille asti.
Siellä tammella -
Herra jälleen ilmestyi.
Oli ollut aika jännittävää kulkea tuo matka, -
kun ei tiennyt, lähtikö oikeaan suuntaan.
Jumala ei ollut sanonut mitään suunnasta. Piti vain arvailla.
Kyllä Hän varmaan sitten käskee kääntyä toiseen suuntaan, -
jos ollaan lähdetty väärään suuntaan.
Mutta oltiin toteltu ja lähdetty.
Helpotti kuulla Herran ääni.
Tiesi, että varmasti olemme nyt oikeassa suunnassa kuitenkin.
Ja mitä Hän sanoikaan?
"Sinun jälkeläisillesi minä annan tämän maan."
Jee!
Abram ja Saarai olivat niin onnellisia.
Me tulemme saamaan jälkeläisiä, -
ja meidän jälkeläisillemme annetaan tämä maa, jonne nyt olemme tulleet.
Tämähän on sitten luvattu maa.
Luvattu maa. Ja siitä päivästä asti -
tuota maata ja maa-aluetta on sanottu Luvatuksi maaksi.
Vielä tänäkin päivänä se on Luvattu maa.
He olivat tulleet Jumalan lupaamaan maahan.
Niin Abram rakensi sinne alttarin, -
sillä Herra oli hänelle siellä ilmestynyt.
Ja hän huusi avuksi Herran nimeä.
Hyvin pian tämän jälkeen, kun Jumala oli luvannut tämän maan, -
tuli niin suuri nälänhätä, että ei ollut, mistä syödä.
Oli lupaus, mutta ei lupausta voinut syödä.
Nälkä kurni vatsassa. Abram perheenpäänä päätti, -
että he lähtevät Egyptiin vähäksi aikaa.
Siellä ei ole nälänhätää. Ja niin he lähtivät.
Kun he lähestyivät Egyptiä, -
niin Abram alkoi pelätä.
Häntä pelotti tosi paljon mennä ihan uudelle alueelle.
Sitä paitsi hänen vaimonsa oli kaunotar.
Ja kauniit naiset - noin kauniit naiset kuin Saarai -
olivat niin harvinaista herkkua, -
että miehet kyllä niitten perään olivat aina.
Ja niin Abram keksi juonen. Hän sanoi...
Oikeastaan se oli valkoinen valhe. Oli siinä tottakin.
Kun tarkemmin ajatteli, niin kyllä se vähän pitikin paikkansa, -
mutta oikeasti Saarai oli hänen vaimonsa.
Hän sanoi: "Katso, minä tiedän, -
että sinä olet kaunis nainen. -
Kun egyptiläiset saavat nähdä sinut, niin he sanovat: -
'Hän on hänen vaimonsa', ja tappavat minut, -
mutta antavat sinun elää.
Sano siis olevasi minun sisareni, -
että minun kävisi hyvin sinun tähtesi -
ja minä sinun takiasi saisin jäädä henkiin."
Haloo, Abram! Minne katosi se lupaus jälkeläisistä?
Ja minne katosi se lupaus huolenpidosta?
Ei kauan ole siitä aikaa, -
kun koko maailmankaikkeuden Luoja lupasi siunata -
ja tehdä suuren kansan.
Avioparin välille astui jotain, -
jota siinä ei ollut koskaan ennen ollut.
Saarai joutui faraolle vaimoksi.
Pitkiä päiviä, pitkiä viikkoja, pitkiä kuukausia -
molempien sydämessä.
Abram mietti: "Teinkö oikein? -
Siellä se nyt on faraon vaimona, -
ja farao makaa minun vaimoni kanssa, -
koska minä pelkäsin ja pelastin oman henkeni tällä tavalla. -
Teinkö oikein? Palaako Saarai koskaan enää minun luokseni? -
Mitä tästä seuraa?"
Ei lohduttanut sekään Saarain vuoksi, -
että farao oli saanut vaimokseen Abramin vaimon.
Farao antoi kaikkinaista hyvää, paljon rikkauksia, -
pikkukarjaa, raavaskarjaa, aaseja, palvelijoita, palvelijattaria, -
aasintammoja ja kameleja.
Eivät ne Saarain olemassaoloa Abramin elämässä korvanneet.
Puuttui vaimo.
Hän joutui kovasti miettimään: "Miksi niin paljon pelkäsin?"
Ja siinä miettiessään -
ja Herraa varmasti sydämessään avuksi huutaessaan -
Jumala lähti liikkeelle.
Hän antoi Egyptin maahan kovat vitsaukset.
Farao joutui kärsimään nahoissaan Saarain tähden, -
jonka hän oli ottanut vaimokseen.
Farao kutsui Abramin luokseen.
Nyt Abram joutui -
sellaisen miehen nuhtelemaksi, joka ei tuntenut Herraa, -
mutta tunsi nahoissaan Herran vitsaukset ja ankaruuden.
Ja hän sanoi: "Mitä olet minulle tehnyt? -
Miksi et ilmoittanut minulle, että hän on sinun vaimosi? -
Miksi sanoit: 'Hän on minun sisareni', -
niin että minä otin hänet vaimokseni? -
Katso, tässä on vaimosi, ota hänet ja mene."
Ja farao antoi hänestä käskyn miehillensä, -
että he saattaisivat hänet pois, -
hänet ja hänen vaimonsa sekä kaiken, mitä hänellä oli.
Uskon isäksikin nimitetty kristittyjen keskellä.
Pitkälti uskon isänä tunnettu.
Abram pelkäsi niin kovin oman henkensä puolesta, -
että luovutti vaimonsa faraolle, -
ja farao joutui nuhtelemaan siitä Abramia -
ja laittamaan kaiken käpälämäkeen Egyptistä. Pois!
Pois hänen maastansa, että vitsaukset loppuisivat.
En tiedä, miten heidän avioliittonsa jatkui tämän jälkeen, -
paljonko tästä keskusteltiin heidän perheessään, -
mutta kipuna se jäi varmasti sydämiin.
Ja jäi paljon kysymyksiä vailla vastauksia.
"Miksi en luottanut Jumalaan, vaan pelkäsin tavallista ihmistä?"
No, elämä jatkui.
Elämä jatkui, ja Jumala puhui jälleen.
Jumala ymmärsi Abramin, ihmisen, heikkoutta.
Hän ymmärsi sitä, miten tavallisen ihmisen, -
vaikka onkin saanut Jumalan lupaukset, -
on niin vaikeaa uskoa ja luottaa, kun kuluu aikaa -
eikä näy mitään tapahtuvan.
Ja niin Jumala rohkaisi Abramia.
Hän sanoi: -
"Ja minä teen sinun jälkeläistesi luvun paljoksi kuin maan tomun.
Jos voidaan lukea maan tomu, niin voidaan lukea myöskin -
sinun jälkeläisesi." Maan tomuhan oli -
heidän jaloissaan jatkuvasti, koska he kävelivät niin paljon.
Sitä vertausta Abram ymmärsi.
Ja Saarai ymmärsi, että he saisivat vielä uuden alun.
"Me saamme lapsia niin paljon kuin maan tomua!"
He katselivat sitä hiekkaa. Sitä oli lukematon määrä.
Jälkeläisiämme tulee siis olemaan niin paljon kuin maan tomua.
Annetaan toisillemme anteeksi. Jatketaan ja rakastetaan.
Ei anneta pelon enää sotkea elämää. Luotetaan Jumalaan.
Niin he jatkoivat omaa arkeaan eteenpäin.
Vielä Jumala rohkaisee ja vahvistaa Abramia: -
"Katso taivaalle ja lue tähdet, jos ne taidat lukea".
Abram oli näet miettinyt, kuka hänet oikein perii, -
kun ei Saarai näy saavan lapsia.
Pakko kai tässä siis on vain katsoa realiteetteja.
Jumala sanoi: "Katso taivaalle -
ja lue tähdet, jos ne taidat lukea."
"Niin paljon on sinulla oleva jälkeläisiä".
Siitä lähtien joka ilta -
ensimmäisen tähden syttyessä Abram katsoi: "Eka lupaus."
Ja niitä tuli. Mitä pimeämmäksi tuli yö, -
sitä enemmän oli lupauksia ja tähtiä.
Sitä enemmän oli tulevia jälkeläisiä näkyvissä.
Ja aina se lohdutti Abramia ja se lohdutti Saaraita.
Vielä on toisenlainen aika. Vielä tulee meille sellainen aika, -
että meillä on paljon lapsia.
He asuivat siinä vaiheessa Etelämaassa, -
jonne he olivat paenneet ja lähteneet sitten, -
kun farao laittoi heidät matkaan omasta maastaan.
Jumala teki liiton Abramin kanssa.
Ei Elieser peri sinua. Ole huoletta.
Sinä saat oman jälkeläisen.
Sinä päivänä Herra teki Abramin kanssa liiton, sanoen: -
"Sinun jälkeläisillesi minä annan tämän maan, -
Egyptin virrasta aina suureen virtaan, Eufrat-virtaan saakka..."
Egyptin virrasta aina suureen virtaan, Eufrat-virtaan saakka.
Abram ajatteli, että täytyy kyllä lapsia tulla paljon, -
kun niin suuri alue tarvitaan.
Mutta käytännössä niitä lapsia vaan ei alkanut kuulua.
Saarai rupesi miettimään, että loppujen lopuksi -
heidän kulttuurissaan oli ihan sama, synnyttääkö vaimo lapsen -
vai sitten hänen orjattarensa. Se on sama asia.
Se on joka tapauksessa Abramin lapsi.
Niin hän sanoi "viisaan" neuvon Abramille: -
"Katso, Herra on sulkenut minut synnyttämästä; -
yhdy siis minun orjattareeni, ehkä minä saisin lapsia hänestä".
Ja Abram kuuli Saaraita.
No, ehkä meidän täytyy toimia niin.
Onko kenties Jumala sillä tavalla antamassa sen lapsen?
Tarkoittiko lupaus ja jälkeläiset, että se tuleekin orjattaresta?
Ovathan ne silti hänen lapsiaan.
Samana hetkenä, kun Haagar huomasi olevansa raskaana, -
hän halveksi syvästi Saaraita.
Tuo orjatar oli aiemmin ollut niin mukava palvelija -
ja oli ollut niin hyvä olla yhdessä.
Hän tulikin piikikkääksi, naljailevaksi -
ja kaikin tavoin antoi ymmärtää, että Saarai oli vain puolinainen.
Ei sinusta ole edes äidiksi ja lapsen kantajaksi.
Mutta katsopa minun mahaani. Päivä päivältä se kasvaa.
Siellä on Abramin lapsi.
Ja Saarai sanoi miehelleen Abramille: -
"'Minun kärsimäni vääryys kohdatkoon sinua; -
minä annoin orjattareni sinun syliisi, -
mutta kun hän huomasi olevansa raskaana, -
tulin minä halvaksi hänen silmissään.
Herra tuomitkoon meidän välillämme, minun ja sinun."
Abram sanoi Saaraille: "Katso, orjattaresi on sinun vallassasi, -
tee hänelle, mitä tahdot". Niin Saarai kuritti häntä, -
ja hän pakeni hänen luotaan.
Juoksi pois.
Herra näki Haagarin siellä, -
lähetti enkelinsä ja sanoi: "Palaa emäntäsi tykö -
ja nöyrry hänen kätensä alle".
Jumalalla on aina olemassa oma järjestys, -
jota on syytä kunnioittaa. Nöyrry Hänen kätensä alle.
Ja Herran enkeli sanoi hänelle: -
"Minä teen sinun jälkeläistesi luvun niin suureksi, -
ettei heitä voida lukea heidän paljoutensa tähden".
"Katso, sinä olet raskaana ja synnytät pojan -
ja kutsut hänet Ismaeliksi, sillä Herra on kuullut sinun hätäsi.
Hänestä tulee mies kuin villiaasi:
hänen kätensä on kaikkia vastaan, ja kaikkien käsi on häntä vastaan, -
ja hän on kaikkien veljiensä niskassa."
Ja Haagar tuli lohdutetuksi: "Olenko minä tässä vilaukselta -
saanut nähdä hänet, joka minut näkee?"
Jumalan. Ja hän palasi Saarain luokse -
ja oli emännälleen alamainen.
Hän synnytti pojan, ja hänelle annettiin nimi Ismael.
Tämän jälkeen Herra puhui jälleen Abramille.
Hän sanoi: "Niin älköön sinua enää kutsuttako Abramiksi, -
- hän oli silloin 99-vuotias -
vaan nimesi olkoon Aabraham, -
sillä minä teen sinusta kansojen paljouden isän."
Ismaelin isä Abram merkitsee 'korkea isä', -
mutta Aabraham 'paljouden isä'.
Aabraham mietti: "Niin, eikö tämä ollutkaan se lupauksen lapsi? -
Saanko vielä Saarain kautta lapsen? -
Tuleeko se toteutumaan kuitenkin vielä joskus niinkin? -
Mitähän Jumala tällä tarkoitti?"
Ja Jumala sanoi vielä Aabrahamille: -
"Älä kutsu vaimoasi Saaraita enää Saaraiksi, -
vaan Saara olkoon hänen nimensä."
Se merkitsee 'ruhtinatarta'. Saara.
Niin he kertoivat Lootille ja palvelijoille -
ja myös Haagarille ja Ismaelille perheen uusista nimistä jatkossa.
Aabraham ja Saara. Paljouden isä ja ruhtinatar.
Mutta missä se paljous viipyy? saattoi monen päässä olla -
ja ehkä eniten Saaran ja Aabrahamin päässä.
Sitten tuli erikoinen vieras.
Mies, jota he eivät olleet koskaan ennen nähneet ja tavanneet.
Hän tuli kahden kaverinsa kanssa.
Kun hän [Aabraham] nosti silmänsä ja katseli, niin katso, -
kolme miestä seisoi hänen edessänsä; nähdessään heidät -
hän riensi heitä vastaan majan ovelta ja kumartui maahan ja sanoi: -
"Herrani, jos olen saanut armon sinun silmiesi edessä, -
älä mene palvelijasi ohitse. Sallikaa tuoda vähän vettä -
pestäksenne jalkanne ja levätkää puun siimeksessä.
Minä tuon palasen leipää virkistääksenne itseänne -
ennenkuin jatkatte matkaanne, sillä kaiketi sitä varten olette -
poikenneet palvelijanne luo."
He sanoivat: "Tee, niinkuin olet puhunut".
Hän laittoi Saaran matkaan: "Hae joutuin kolme vakallista -
lestyjä jauhoja, sotke ja leivo kaltiaisia".
Ja he kysyivät häneltä: "Missä vaimosi Saara on?"
Hän vastasi: "Tuolla majassa".
Niin yksi näistä miehistä sanoi: -
"Minä palaan luoksesi tulevana vuonna tähän aikaan, ja katso, -
vaimollasi Saaralla on silloin oleva poika".
Mutta Saara kuunteli majan ovella hänen takanansa.
Mutta Aabraham ja Saara olivat iäkkäät - Aabraham 100-vuotias -
ja Saara 90, eikä enää ollut niin kuin naisten tavallisesti on.
Saaraa nauratti. Hän naurahti itseksensä ihan vaan sisäänpäin: -
"Minäkö tulisin raskaaksi? -
90-vuotiaana? Heräisikö minussa vielä halu? -
Minähän olen kuihtunut!
Ja minun herrassani heräisikö vielä halu? -
Voi, hyvä tavaton! 90 ja 100 me olemme."
Nämäpä olivat erikoisia vieraita, vaikka hän itseksensä naurahti.
"Miksi Saara nauroi ajatellen: 'Synnyttäisinkö minä todella, -
minä, joka olen näin vanha?' Onko mikään Herralle mahdotonta?
Tähän aikaan minä palaan luoksesi tulevana vuonna, -
ja Saaralla on silloin poika."
Kauheaa! Saara säikähti.
Mitä miehiä nämä ovat? Miten se tiesi ajatukseni?
Ja ihan sisäänpäin hiljaahan minä vain naurahdin.
"En minä nauranut";
Mutta mies vastasi hänelle takaisin: "Ei ole niin; sinä nauroit".
Ja niin illalla oli vähän puhuttavaa.
Onkohan tuo totta? Voiko se olla mitenkään mahdollista?
Kokeillaanko, vieläkö me saisimme lapsen? Onnistuisiko?
Jos se on totta, niin sehän on mahdollista!
Oli se kyllä aika vakuuttavaa, mutta inhimillisesti mahdotonta.
Miten olisi mahdollista imettää? Saara sanoi.
Hänhän on ruttuinen ja kurttuinen -
ja vaikka minkälaisia vaivoja jo elämässä, -
kun askelkin on jo käynyt vähän hitaaksi.
No, tuli taas muutto.
Muutettiin Gerariin.
Siellä Gerarissa -
näitten valtavien lupausten jälkeen...
Minusta se on niin lohdullinen luku meille kaikille, -
joitten on vaikea uskoa Jumalan lupauksiin.
Meille kaikille, joitten elämä on sitä odottamista.
Ei vaan mitään tapahdu.
Pitkiä päiviä, pitkiä viikkoja, pitkiä öitä.
Luulisi, että uskon isä on jo oppirahansa maksanut.
Nyt kun on saanut näin valtavat lupaukset, -
niin menee vaan vahvassa uskonhengessä eteenpäin -
eikä enää pelkää yhtään mitään!
On niin lohdullista nähdä, että uskokin on Jumalan vaikuttamaa.
Me ihmiset itse olemme hyvin heikkoja.
Vaikka olisimme saaneet mitä Jumalan lupauksia, -
niin emme me itse muutu vahvoiksi.
Kun he menevät Gerariin, -
niin Aabraham itse on kaikki nämä lupaukset saaneena -
ja sydämessään 'paljouden isäksi' nimikin muutettuna.
Vaimo 'ruhtinatar' on mukana ja odottaa vauvaa - mahdollisesti.
Aabraham sanoo Gerarissa -
heti sinne tultuaan kuningas Abimelekille: -
"Hän on minun sisareni."
Voi, ei!
Näin saattoi Saara miettiä mielessään.
Se tästä odotusajan onnellisuudesta.
Alkaako sama painajainen? Mitä vaaraa on hovissa?
Joutuuko hän jälleen jollekin muulle miehelle vaimoksi?
Mitä ihmettä tuo Aabraham nyt touhuaa?
Miksei se muista lupauksia? Vuoden päästä meillä on vauva.
Tämän vuoden piti olla tosi ihana.
Piti yhdessä suunnitella, miten me tällä iällä, -
90- ja 100-vuotiaana, oikein toteutetaan lapsenhoito.
Imettäminen ja yövalvomiset ja kaikenlaisia asioita, -
joita ei ole niin helppo iäkkäänä hoitaa.
Nyt hän sanoo minua sisarekseen.
Abimelek laittoi heti hakemaan Saaran -
sinne hoviin kuninkaan luokse.
Kaikki Saarassa pani hanttiin. En tahdo!
Mutta Jumala oli Saaran puolella - ja Aabrahaminkin puolella.
Hän näki Aabrahamin heikkouden. Hän näki sen, -
että Aabrahamin oli vaikea pelottavien miesten edessä -
jaksaa uskoa Hänen antamiinsa lupauksiin.
Vaikka Hän juuri ennen oli antanut valtavat lupaukset.
Hän oli juuri lähettänyt enkelinsä ja tiesi, mitä oli tulossa.
Hän halusi vahvistaa Aabrahamia ennen Gerariin muuttoa, -
että vuoden päästä teillä on poika Saaran kanssa.
Vuoden päästä teillä on lapsi.
Vain vuosi! Se on lyhyt aika.
Kerkeätte juuri laittaa uuden kodin Gerariin.
Kerkeätte juuri sopeutua sinne.
Mutta Aabraham oli heikko tässä kohden.
Hän pelkäsi. Pelko oli hänen ongelmansa.
Hän pelkäsi, että hänet tapetaan kauniin vaimonsa vuoksi.
Se pelko ei ollut lähtenyt mihinkään.
Kun tilanne jälleen tuli, hän sanoi samalla tavalla.
Tällä kertaa Jumala ei antanut asian mennä yhtä pitkälle -
kuin faraon hovissa vähän aikaisemmin.
Jumala tuli Abimelekin luo yöllä unessa ja sanoi: -
"Katso, sinun on kuoltava sen vaimon tähden, jonka olet ottanut, -
sillä hän on toisen miehen aviovaimo".
Olipa kuninkaalle melkoinen yöjuttu.
Ja hän vastasikin: "Herra, surmaatko syyttömänkin?
Eikö hän itse sanonut minulle: 'Hän on minun sisareni'?
Ja samoin tämäkin sanoi: 'Hän on minun veljeni'."
Kumpikin sanoivat olevansa vain sisaruksia.
"Olen tehnyt tämän vilpittömin sydämin ja viattomin käsin."
En tiennyt, että he ovat aviopari.
Ja Jumala sanoi hänelle unessa: "Niin, minä tiedän, -
että sinä teit sen vilpittömin sydämin. Sentähden -
minä estinkin sinut tekemästä syntiä minua vastaan -
enkä sallinut sinun kajota häneen. Niin anna nyt miehelle -
hänen vaimonsa takaisin, sillä hän on profeetta, -
ja hän on rukoileva sinun puolestasi, että saisit elää.
Mutta jollet anna häntä takaisin, niin tiedä, -
että olet kuolemalla kuoleva, sinä ja kaikki sinun omaisesi."
Jälleen toistui sama. Mies, joka ei Herraa tuntenut, -
tuli ja nuhteli Aabrahamia, paljouden isää, -
joka oli saanut valtavat lupaukset.
Tämä oli katsellut ilta illan jälkeen tähtiä, -
yrittänyt lukea, saanko noin paljon lapsia. Katseli tomua kulkiessaan.
Noin paljon jälkeläisiä siis tulee, kuin on tämä tomu.
Tätä miestä Abimelek nuhteli: "Mitä oletkaan meille tehnyt! -
Mitä minä olen rikkonut sinua vastaan, koska olet saattanut minut -
ja minun valtakuntani syypääksi näin suureen rikokseen?
Sinä olet tehnyt minulle, mitä ei sovi tehdä."
"Mikä oli tarkoituksesi, kun tämän teit?"
Aabraham sanoo...
Mies, josta Jumala oli antanut tunnustuksen -
jumalattomalle Abimelek- kuninkaalle: "Hän on profeetta."
Aabraham sanoo näin: "Minä ajattelin näin: -
'Tällä paikkakunnalla ei varmaankaan peljätä Jumalaa; -
he surmaavat minut vaimoni tähden'.
Ja hän onkin todella minun sisareni, isäni tytär; -
vaikkei olekaan äitini tytär; ja niin hänestä tuli minun vaimoni.
Mutta kun Jumala lähetti minut kulkemaan pois isäni kodista, -
sanoin minä hänelle: 'Osoita minulle se rakkaus, -
että, mihin paikkaan ikinä tulemmekin, sanot minusta:
hän on minun veljeni'."
Niin. Niin Aabraham oli sanonut.
Vedonnut rakkauteen.
Että Saara sanoisi häntä veljekseen rakkauden tähden, -
koska Aabrahamia niin kovin pelotti.
Tässä kohden hänellä oli hyvin, hyvin pieni Jumala.
Hän ei jaksanut uskoa, että Jumala voisi varjella häntä -
tällaisissa asioissa.
Abimelek oli viattomasti tietämättään -
ottanut Saaran hoviinsa.
Tämän teon takia Jumala sulki koko valtakunnasta kohdut.
Yksikään nainen ei voinut saada lasta valtakunnassa niin kauan, -
kunnes Aabraham rukoili Jumalaa, ja Jumala paransi Abimelekin -
ja hänen vaimonsa ja hänen orjattarensa, -
niin että he synnyttivät lapsia. Sillä Herra oli sulkenut jokaisen -
kohdun Abimelekin huoneessa Saaran, Aabrahamin vaimon, tähden.
Meidän teoillamme on pelätes- sämmekin aina omat seurauksensa.
Jumala on silti uskollinen ja armollinen.
Hän myös ymmärtää meitä ihmislapsia, -
jotka välillä pelkäämme hyvinkin paljon.
Ajatellaan sitä nuorta, kohta vauvan saavaa perhettä, -
hyvin herkässä tilassa olevaa Saaraa, -
ja ehkä omalla tavallaan odottavaa isääkin.
Tämä odotusaika nyt ei mennyt ihan niin kuin Strömsössä.
Siihen tuli iso haava -
ja kipu.
Jumalan lupaus piti silti paikkansa.
Ja Herra piti Saarasta huolen, niinkuin oli luvannut; -
ja Herra teki Saaralle, niinkuin oli puhunut.
Ja Saara tuli raskaaksi ja synnytti Aabrahamille pojan -
hänen vanhoilla päivillään, juuri sinä aikana, -
jonka Jumala oli hänelle sanonut. Ja Aabraham nimitti poikansa, -
joka hänelle oli syntynyt, sen, jonka Saara oli hänelle -
synnyttänyt, Iisakiksi.
Ja Saara sanoi: "Jumala on saattanut minut naurunalaiseksi; -
kuka ikinä saa tämän kuulla, se nauraa minulle".
Häntä selvästikin vähän hävetti -
ruveta imettämään vastasyntynyttä vauvaa.
Jotenkin se kaikki oma kurttuisuus vaivasi häntä.
Nyt kaikki kansa nauraa hänelle, kun hän vauvaa alkaa imettää.
"Kuka olisi tiennyt sanoa Aabraha- mille: Saara on imettävä lapsia.
Nyt minä kuitenkin olen synnyttänyt hänelle pojan -
hänen vanhoilla päivillään." Aivan käsittämätön juttu!
Aivan käsittämätön juttu, mutta ei mikään helppo sopeutua.
Hän oli jo tottunut ajatukseen, että hän ei saa lasta.
Kaikki oli inhimillisesti mahdotonta ja tosi vaikeaakin -
sillä iällä vähän väliä herätä syöttämään vauvaa, -
kun se aina heräsi itkemään sitä maitoa.
Kaikki oli jotenkin niin kummallista, outoa ja ihmeellistä.
Ei oikein viitsinyt sanoa naapurin parikymppisille, -
jotka valittivat yöunen vähyyttä, kun taas vauva itki, -
että niin minunkin.
Se tuntui jotenkin niin hankalalle.
Kun Iisak oli syntynyt, Ismael alkoi ilvehtiä, -
kiusata Iisakia.
Tuli mustasukkaisuus ja kateus.
Tässä kohti Saara sanoi Aabrahamille: "Nyt loppui!
Nyt tuli tässä raja! Minun lastani ei kyllä tuo Ismael kiusaa, -
orjattaren poika. Laita pois ne!"
Aabraham tuli hyvin, hyvin surulliseksi.
13 vuotta hän oli ollut Ismaelin isä.
13 vuotta hän oli rakastanut Ismaelia kaikesta sydämestään.
Hän oli ollut niin hyvä isä kuin ikinä pystyi.
Hän näet ajatteli, että tämä on se Jumalan tapa vastata rukouksiin.
Ja nytkö pitäisi laittaa pois?
Kun hän mietti, miten se on mahdollista ja onko se oikein, -
niin Herra sanoi hänelle: -
"Kuule Saaraa kaikessa, mitä hän sinulle sanoo, -
sillä ainoastaan Iisakista sinä saat nimellesi jälkeläiset.
Mutta myöskin orjattaren pojasta minä teen suuren kansan, -
koska hän on sinun jälkeläisesi." Varhain seuraavana aamuna -
jollakin tasolla sydän murskattuna -
Aabraham teki elämänsä siihen asti ehkä yhden kipeimmän leikkauksen.
Poika, jonka kanssa hänellä oli hyvä suhde, -
piti laittaa äitinsä kanssa pois. Minne? Ja miten he selviävät?
Mutta kun Jumala käski kuulla Saaraa kaikessa, -
ei voinut muuta kuin laittaa pois.
Siellä Jumala piti heistä huolta ja jatkoi huolenpitoaan heistä.
Hänellä on tapansa hoitaa asiat.
Aabraham, Saara ja Iisak jatkoivat -
sitten omaa elämäänsä kolmistaan.
He opettelivat elämään tavallista arkea, -
pitämään huolta toisistaan ja tutustumaan siihen, -
minkälaisen lapsen Jumala on heille antanut.
Elämä oli jokseenkin mukavalla mallilla noin 30 vuotta.
Mutta sitten tuli niin kummallinen käsky.
Aabraham oli kiintynyt sydämestään Iisakiin.
Hän antoi lapselle kaiken, mitä ikinä rakkaudella osasi.
Niin antoi Saarakin. Minkä he vain iäkkäinä jaksoivat -
rakastaa ja osoittaa hellyyttä ja hyvyyttä, sen he tekivät.
Mutta tällaisen nyt Jumala sanoi: "Aabraham!"
Hän vastasi: "Tässä olen". Ja hän sanoi: "Ota Iisak, -
ainokainen poikasi..." Jumalako kutsui häntä ainokaiseksi pojaksi?
"...ainokainen poikasi, jota rakastat, ja mene Moorian maahan -
ja uhraa hänet siellä polttouhriksi vuorella, -
jonka minä sinulle sanon".
Ei voi olla totta, mietti Aabraham.
30 vuottako vain sain pitää tätä poikaa? Vain 30 vuottako?
Onko minun uhrattava se? No, kyllä Jumala voi herättää kuolleista.
Hänellehän ei ole mikään mahdo- tonta. Jos saimme lapsen vanhoina, -
niin kyllä Hän voi herättää pojan, kun minä olen totellut ja uhrannut.
Silti se tuntui niin kovin vaikealta.
Hän ei kuitenkaan uskaltanut enää olla tottelematta Jumalaa.
Hän lähti, satuloi aasinsa ja otti mukaansa kaksi palvelijaansa -
seuraavana aamuna sekä poikansa Iisakin, -
ja halottuaan polttouhripuita hän lähti menemään siihen paikkaan, -
jonka Jumala oli hänelle sanonut. Matka oli aika pitkä.
Kolmantena päivänä Aabraham nosti silmänsä ja näki sen paikan kaukaa.
Puhuivatko he mitään tällä matkalla? En tiedä.
Aabrahamin mielessä ainakin risteilivät hyvin monet kysymykset.
Hän kävi läpi koko historiansa siitä asti, -
kun hän 75-vuotiaana sai lupauksen, -
että Jumala antaa hänen jälkeläisilleen tämän maan.
Hän tulee suureksi ja hänen jälkeläisensä täyttävät maan.
Ja nyt mennään uhraamaan. Kaikkein kalleintaan hän uhraa.
Parasta, mitä hänellä on.
Nähtyään kukkulan Aabraham sanoi palvelijoilleen: -
"Jääkää tähän aasin kanssa. Minä ja poika -
menemme tuonne rukoilemaan; sitten me palaamme luoksenne."
Aabrahamin usko oli syntynyt.
Hän tiesi voivansa luottaa Jumalaan, -
ja Jumala tulee suojelemaan häntä! Enää ei tarvitse pelätä mitään!
Jumala pitää huolen. Hän antoi lupausten lapsen.
Jollakin tavalla Hän tulee pitämään huolen tästä pojasta.
Ja Aabraham otti polttouhripuut ja sälytti ne poikansa Iisakin selkään; -
Iisak kysyi: "Isäni!" "Tässä olen, poikani".
"Katso, tässä on tuli ja halot, -
mutta missä on lammas polttouhriksi?"
Vähän aikaa mietittyään Aabraham vastasi: -
"Jumala on katsova itselleen lampaan polttouhriksi, poikani".
Ja he astuivat molemmat yhdessä.
Mäelle nousu oli varmasti melko raskas isälle, -
joka tiesi, mitä kohti mennään.
Ja pojalle hämmentävä kokemus, kun isä on niin vaitonainen, -
omissa ajatuksissaan, ikään kuin tapahtuisi jotain outoa.
Olemmehan me uhranneet ennenkin yhdessä.
Poika oli sen ikäinen, ettei häntä väkisin olisi voitu uhrata.
Hänen täytyi suostua isän tahtoon.
Kun hän tajusi, että hän onkin se uhri, -
ei sen ikäistä miestä sidota väkisin.
130-vuotias ei sido 30-vuotiasta, jos tämä ei tahdo.
Iisak joutui myös valitsemaan.
Tapahtukoon isä sinun tahtosi.
Aabraham ojensi kätensä -
ja tarttui veitseen teurastaakseen -
kaikkein rakkaimpansa, ainokaisen poikansa.
Sen, jota hän rakasti. Sen, joka oli hänelle kaikki.
Juuri kun hän sydän verta vuotaen -
oli iskemäisillään veitsen poikansa sydämeen, -
hän kuulee: "Aabraham, Aabraham!"
"Tässä olen". "Älä satuta kättäsi poikaan -
äläkä tee hänelle mitään, sillä nyt minä tiedän, -
että sinä pelkäät Jumalaa, -
kun et kieltänyt minulta ainokaista poikaasi".
Niin Aabraham nosti silmänsä ja huomasi takanansa oinaan, -
joka oli sarvistaan takertunut pensaikkoon. Ja Aabraham meni, -
ja otti oinaan ja uhrasi sen polttouhriksi poikansa sijasta.
Ja Aabraham pani sen paikan nimeksi 'Herra näkee'.
Olettaisin, että kukkulalta alas tullessa heillä oli puhuttavaa.
Aabraham kertoi jotain siitä, mitä on olla kuuliainen Jumalalle -
ja minkälaisin tuntein hän tämän uhrauksen teki.
Mitä kaikkea siihen liittyi. Se ei ollut helppo.
Se oli hänen elämänsä vaikein kohta.
Se oli se kohta, jota oli niin vaikea toteuttaa, -
sillä hän rakasti poikaansa Iisakia.
Mutta Herra oli uskollinen. Hän oli profeetallisesti sanonut -
palvelijoille: "Me tulemme takaisin, poika ja minä."
He tulivat takaisin eivätkä palvelijat tienneet mitään, -
mitä kukkulalla oli tapahtunut.
He luulivat vain, että he kävivät rukoilemassa siellä.
Pian tämän jälkeen 205-vuotiaana -
Aabrahamin isä Terah kuoli Harranissa.
Aabrahamista tuli sukunsa vanhin, sukupolviketjussaan iäkkäin.
Hän oli itse silloin 135-vuotias.
Alkoi surujen aika.
Kahden vuoden päästä Saara kuoli -
127-vuotiaana.
Ja Aabraham -
ihmetteli, mitä nyt tehdään.
Ei ole lastenlasta. On vain tämä Iisak.
Ei kai Iisak yksin niitä jälkeläisiä voi tehdä?
Jos niitä tulee niin paljon kuin tomua tai tähtiä, -
niin täytyisi ehkä nyt olla nainen talossa.
Kolme vuotta sitä pähkäiltyään hän sanoi Eleasirille: -
"Lähdepäs hakemaan Iisakille vaimoa. En halua hänelle vaimoa -
täältä epäjumalain palvelijoitten joukosta. Hae se sieltä -
isäni kodista, sukulaisten luota.
Niin Iisak menee avioon Rebekan kanssa.
Jumala antaa matkan onnistua, ja Rebekka tulee taloon.
Siinä nuorta rakkautta katsellessaan -
innostuupa siinä Aabrahamkin ja ottaa uuden vaimon -
ja saa kuusi lasta.
Mutta näille lapsille hän ei anna perintöä, vain lahjoja.
Ainoa perillinen, joka saa kaiken hänen omaisuutensa, on Iisak.
Hän kuolee 175-vuotiaana.
Sen jälkeen Rebekka saa kaksoset.
Niistä hän ei koskaan saa vielä eläessään tietää.
Usko hänen sydämessään on, että kyllä Iisak ja Rebekka -
tulevat saamaan lapsen ja lapsia, koska on lupaus.
Pian sen jälkeen syntyy myös 12 sukukuntaa -
ja 'paljouden isä' alkaa toteutua yhä vahvemmin.
Aabraham on tänä päivänä kolmen suuren uskonnon suuri nimi, -
niin kuin Jumala lupasi hänelle. Kristityille uskon isä, -
juutalaisille kansan isä ja muslimeille profeetta.
Sinä TV7:n katsoja voit tukea -
tämän ohjelman tuotantoa soittamalla numeroon -
0600-10177.
Puhelun hinta on noin 12 euroa.
Voit antaa tukesi myös pankkitilin kautta, joka näkyy kuvaruudussa.
Muistathan käyttää ruudussa näkyvää viitenumeroa, -
niin tukesi kohdistuu juuri tämän ohjelman tuotantoon.
Lämmin kiitos tuestasi!
Tekstitys: Tuula-Riitta Virrankare