Kysy menneiden aikojen suurilta, -
mistä kunniansa kudottiin.
Kysy, milloin matkansa varrella -
vaihtui vaatteensa taivaallisiin.
Moorian vuorella...
Tervetuloa tänään seikkailemaan Mefibosetin elämäntarinan äärellä.
TV7:n katsojat, olette lämpimästi tervetulleita -
tutustumaan tarkemmin Mefibosetiin ja hänen elämäänsä.
Isä, Poika ja Pyhä Henki!
Sanasi sanoo, että vain Sinä voit tehdä eläväksi -
ja ymmärrettäväksi Henkesi kautta Sanan.
Sinä olet kirjoittanut Mefibosetin elämästä pyhään Raamattuun.
Tule tänään ja avaa meidät käsittämään, -
mitä tämä elämäntarina voi meille opettaa.
Puhu meille, Pyhä Henki, tänään. Aamen.
Mefriboset oli pieni ihana poika.
Hän oli vallassa olevan kuninkaan lapsenlapsi.
Kaikki ihastelivat häntä. Hän tottui siihen, -
että kun hän vain vihjaisi, niin palvelijat toivat, mitä hän halusi.
Jos hän sanoi haluavansa leikkiä autolla, autoja tuotiin.
Jos hän halusi ratsastaa puuhepalla, niin se tuotiin.
Jos hän halusi mehua, palvelija toi sitä välittömästi.
Hän tottui siihen, että mitä ikinä hän pyysi, se tuotiin.
Hän oli kaikkien lellikki ja oikein rakastettu ja haluttu.
Hänen isänsä oli Joonatan, jolla oli lämmin ja lempeä sydän.
Hän oli oikein rakastava isä ja rakkaudellinen mies.
Hän ei ollut kovan sotilaan oloinen vaan lempeä sydämeltään.
Hän oikein kylvämällä kylvi rakkautta poikaansa Mefibosetiin.
Mefiboset sai myös nähdä, että isällä on ystävä.
Sydänystävä, oikein lempiystävä.
Hyvin usein isä puhui siitä miehestä, Daavidista, -
että he ovat hyviä tovereita ja mitä he ovat tehneet yhdessä.
Mefiboset kuuli heidän retkistään kedolle ampumaan nuolia -
tai kun he kävivät milloin missäkin sotaretkilläkin Daavidin kanssa.
Mefibosetin nimi oli vielä siinä vaiheessa Meribbaal.
Joonatan kertoi hänelle, että tiedätkö, -
että he olivat yhtenä päivänä Daavidin kanssa, -
kun Daavid voitti valtavan ison miehen.
Se oli paljon korkeampi kuin tämä huone. Sen nimi oli Goljat.
Daavid voitti sen miehen, koska hänellä oli niin suuri Jumala.
Daavid luotti Häneen. Hän aina luottaa kaikessa Jumalaan.
Kun hän voitti Goljatin, niin silloin minä tajusin, -
että Daavidista tulee sinun ukkisi jälkeen kuningas.
Tiedätkö, annoin silloin Daavidille viittani, kuninkaan pojan viitan.
Kiinnyin Daavidiin heti.
Hänessä oli jotain sellaista, joka teki hyvää minun sydämelleni.
Meistä tuli valtavan hyvät ystävät ihan heti.
Vaikka rakastan äitiäsi, Meribbaal, -
niin saatan rakastaa vielä enemmän Daavidia.
Hän on niin hyvä ystävä, että rakastan häntä kuin omaa sieluani.
Niin älyttömän hyvä ystävä!
Toivon, että sinäkin isompana saat oikein hyvän ystävän, -
niin kuin minä olen saanut Daavidin.
Sitten en antanut pelkästään sitä viittaa, -
vaan annoin oman lakkini ja miekkani, -
jouseni ja vyöni Daavidille.
Daavidilla on kaikki kuninkaan pojan merkit.
Hänellä on kuninkaan pojan viitta, minun lakkini, -
minun miekkani, vyöni ja jouseni.
Tiedän, että kun olemme niin hyvät ystävät, -
niin hän ei koskaan käänny sinua eikä minua vastaan.
Saamme olla aina turvassa tämän ystävyyden takia.
Me pidämme toistemme puolta. Ystävät tekevät aina niin -
ja ovat aina uskollisia ystävyydelle.
Sitten hän sanoi: "Tiedätkö, Meribbaal, -
tuli tilanne, että me teimme liiton. Ei se ole avioliitto.
Olen avioliitossa äitisi, rakkaan vaimoni kanssa.
Se on ystävyyden liitto. Olemme parhaita ystäviä.
Sellaisesta liitosta me sovimme."
"Ethän koskaan kiellä laupeuttasi minun suvultani, et silloinkaan, -
kun Herra hävittää Daavidin viha- miehet kaikki tyynni maan päältä?"
Niin me teimme Daavidin kanssa tällaisen liiton.
Vannotin vielä Daavidia meidän keskinäisestä rakkaudestamme.
Rakastin häntä kuin omaa sieluani. Ja Daavid lupasi.
Olen varma, että hänestä tulee joskus kuningas.
Hän ei silti koskaan hävitä minua, vaan saan elää edelleen.
Me olemme silti parhaat ystävät. Saamme työskennellä yhdessä.
Sinä, Meribbaal, olet turvassa, koska olet poikani.
Olet Daavidin parhaan ystävän poika. Olemme kaikki turvassa.
Meistä tulee hyviä vallankäyttäjiä.
Yhdessä opettelemme miettimään, miten tätä maata on hyvä hallita.
Tiedätkö, Meribbaal, -
että ukki ei tykännyt Daavidista?
Hän oli vähän kateellinen sille, kun se onnistui tappamaan Goljatin.
Sitten naiset lauloivat, -
että Daavid tappoi 10 000 ja ukki vain 1 000.
Sitä vähän kiukutti. Daavid joka tapauksessa kaikessa menestyi, -
mitä ikinä hän teki. Se oli aivan ihmeellistä.
Ajattele! Hän aina kysyi Jumalalta, halusiko Jumala sitä.
Jos Jumala halusi ja käski mennä vihollista vastaan, -
niin mitä Daavid sitten kysyi?
Hän kysyi, millä tavalla?
Hän siis ensin kysyi Jumalalta, mitä Jumala halusi hänen tekevän.
Sitten hän kysyi, millä tavalla se tehdään.
Ihan käsittämättömiä ratkaisuja Jumala Daavidille antoi!
Ja hän aina uskoi. Tiedätkö mitä?
Kaikki sotaretket voitettiin.
Ei yhtään ainutta retkeä ollut, että paras ystäväni olisi hävinnyt.
Minäkin opin tosi hyvin saman taktiikan.
Minäkin aina kysyn Jumalalta, kannattaako tehdä noin vai noin.
Minäkin olen saanut samanlaisia voittoja sodassa.
Sinustakin, Meribbaal, tulee isona samanlainen iso hyvä sotilas.
Voimme yhdessä kysyä Jumalalta, mennäänkö tuonne, -
pitääkö tehdä näin vai ei. Ja jos pitää, niin millä tavalla?
Niin siinä sitten kävi, -
että meidän ystävyys on -
parempaa kuin mikään tässä maailmassa.
Me sovimme Daavidin kanssa, -
että "Herra on todistaja meidän välillämme, minun ja sinun, -
ja minun [...] ja sinun jälkeläistesi välillä iankaikkisesti".
Ajattele, Meribbaal, ei ikinä tule tilannetta, -
ettemme olisi parhaat ystävät. Sovimme iankaikkisen liiton -
toistemme ja sukujemme kanssa. Olemme ystäviä aina.
Vielä vanhanakin -
voimme yhdessä tehdä kaikkea.
Saat kuulla näitä Daavidilta itseltään.
Nyt on vähän väliaikainen tilanne, kun ukilla on ollut vaikea olla.
Daavid lähti siksi vähän kauemmaksi.
Kyllä hän siellä elossa on. Kerran kävin häntä siellä katsomassakin.
Se paras ystäväni voi siellä oikein hyvin.
Vaikka ukki Saul vielä on kuningas, niin minä sanoin Daavidille, -
koska tämä tulee tapahtumaan: -
"Älä pelkää; sillä minun isäni Saulin käsi ei ole tappava sinua, -
vaan sinusta tulee Israelin kuningas, -
ja minä tulen olemaan lähinnä sinua."
Ei kauaakaan sitten kävin hänelle kertomassa näin sinne Hebroniin.
Kävin sanomassa, että minusta tulee hänen lähin miehensä.
Meribbaal, sitten kun kasvat isommaksi, -
pääset vaikka meidän joukkoon. Voimme yhdessä miettiä, -
mikä olisi hyvä kansallemme ja maallemme.
Haluamme aina tehdä hyvää kansallemme -
ja hallita sitä rakkaudella ja lempeydellä, -
jotta kaikkien on täällä hyvä elää: naisten, miesten ja lasten.
Olen tosi onnellinen mies, kun minulla on tällainen ystävä!
Meribbaal oli muutaman kerran nähnyt Daavidin.
Hän oli tosi otettu tästä isän ystävästä.
Ajatella, että niin ison jättiläisen on ampunut!
Minäkin yritin nukkeja vähän, että kaatuisivatko ne. Kaatuivat!
Kyllä minäkin isoksi kasvettuani saatan sitten -
hirveän ison vihollisen ampua tai kivilingolla...
Meidän isä ei osaa kivilinkoa käyttää, -
mutta Daavid varmaan minulle opettaa, kunhan kasvan.
Kaikenlaiset unelmat olivat totta Meribbaalin elämässä.
Loistoa, hyvinvointia, turvallisuutta.
Mukavia hetkiä isän kainalossa. Hän sai aina nukahtaa turvassa.
Ei tarvinnut pelätä mitään. Kaikki oli hyvin.
Viisi ensimmäistä vuotta -
hän sai elää joka pojan unelmaelämää.
Rakkautta, turvaa, hyvinvointia.
Isän ja äidin ja ukin rakkaus -
ja hyvin monien läheisten rakkaus.
Sitten tuli kauhea päivä.
Hän oli juuri kerennyt täyttää 5 vuotta.
Juuri oli kerennyt haaveilla siitä, mitä kaikkea hän tekee isona.
Alkoi jo tuntua, että hän on jo aika iso.
Sitten tuli päivä, jota hän ei ikinä haluaisi -
edes muistella. Kaikki muuttui.
Kaikki muuttui.
Isä oli aamulla lähtenyt sotaretkelle.
Hän oli antanut suukon poskelle ja sanonut, että nähdään kohta.
Hei, ihana Meribbaal! Muista aina, että olet isän kultapoika.
Ei tullut isä takaisin.
Meillä viisi vuotta ollut palvelija Siiba -
tuli hirveän hädissään ja sekopäisenä.
Se on tavallisesti ollut niin mukava ja turvallinen.
Tuli ihan kauhean hädissään, -
koppasi minut, ei puhunut mitään ja lähti juoksemaan hullun lailla.
Sitten se kompastui omiin askeleisiinsa ja pudotti minut.
Minulta särkyivät jalat.
Eikä kukaan voinut viedä lääkäriin, -
kun Siiba sanoi, ettei minua saisi olla olemassa, -
enkä saa ikinä enää kertoa olevani Joonatanin poika.
Minulle pannaan uusi nimi. En saa olla Meribbaal, vaan Mefiboset.
Sitten se vei minut ihan hirveän kauas, -
ihan eri kieltä puhuvien ja erilaisten ihmisten joukkoon, -
eikä siellä ollut mitään kaunista.
Paikka oli Loodebar. Sen nimikin on 'Ei mitään'.
Semmoiseen paikkaan, mikä ei ole yhtään mitään.
Sitten se sanoi minulle näin: "Muista, Mefiboset, -
sinä olet tästä eteenpäin Mefiboset. -
Muista, että olet syntynyt täällä Loodebarissa. Hovissa et ole ollut.
Et ole ikinä ollut kuninkaan lapsenlapsi. -
Isäsi ei ole Joonatan, vaan isäsi ja äitisi ovat kuolleet. -
Niitä ei enää ole olemassa. Olet syntynyt täällä Loodebarissa.
Sinusta huolehtii Siiba. -
Se on ottanut sinut huollettavakseen. -
Kenellekään et saa ikinä kertoa pihaustakaan siitä, -
mitä sinun elämäsi on ollut tähän asti. Jos kerrot, kuolet. -
Muista! Ikinä et sano sanaakaan."
Kaiken tämän kuultuaan Mefiboset oli ihan murskattu.
Eikö enää saa nähdä äitiä, isää, ukkia -
eikä ketään tuttua eikä Daavidia -
enkä saa kertoa kenellekään mitään?
Minun pitää vaan olla, niin kuin en olisikaan.
Ihan niin kuin minua ei olisikaan.
Hän pelkäsi ihan mielettömästi.
Kaikki murskattuna.
Hän koki olevansa ihan yksin. Maailmassa ei ollut ketään.
Ei Siiba korvannut isää eikä äitiä.
Ei Siiba korvannut hovia.
Oli vaan mieletön kokemus siitä, että on yksin ja hylätty.
Ja pelottaa.
Pitää keksiä, mitä minulle on muka tapahtunut.
Ei saakaan puhua totta, niin kuin aina on isä sanonut.
Nyt pitääkin valehdella. Muuten kuolee.
Mefibosetista tuli hyvin yksinäinen, hiljainen, -
sisäänpäin kääntynyt, hämmentynyt, turvaton.
Hän vain tiesi, että elämä on nyt ohi.
Kaikki tuttu on mennyt.
Enää ei ole mahdollisuutta mihinkään niihin unelmiin.
Kaikki Loodebarissa olivat hirveän köyhiä.
Ei niillä ollut oikein mitään.
Juuri ja juuri pikkuisen ruokaa, mutta minkälaista ruokaa!
Ikinä ei ollut pitänyt sellaista mössöä syödä. Yäk!
Hyi, että oli kummallista!
Aika kului.
Mefiboset mutusteli: -
Olen siis Mefiboset, Mefiboset, Mefiboset.
Olen syntynyt Loodebarissa.
Olen siis menettänyt kaikki omaiseni.
Minulla ei siis ole muita suvusta kuin minä.
Minä siis olen täällä kasvanut, elänyt, ollut.
Mutta kuinka ollakaan -
hän alkoi ystävystyä joidenkin kanssa.
Hän mietti, mitä hän kertoo niille, kun ne kysyvät.
Kuka sinä olet? Mikä on nimesi? - Mefiboset.
Miksi olet muuttanut tänne?
No, kun yksi Siiba otti minut huostaan isän ja äidin kuoltua.
Olen syntynyt ihan tässä lähellä pikkukylässä.
Olen ollut ennenkin.
Hänen identiteettinsä piti vaihtua toiseksi.
Kuninkaallisesta, arvostetusta, turvassa eläneestä, -
jotenkin kaikessa helppoudessa ja vapaudessa eläneestä pojasta -
pojaksi, jonka piti ruveta tekemään kaikkensa selvitäkseen elämässä.
Selvitäkseen seuraavaan päivään, saadakseen elantonsa.
Hänen piti ruveta tekemään työtä. Työtä!
Niin kuin ihan alimmat palvelijat joskus hovissa olivat -
tehneet kaikenlaista.
Ikkunasta hän oli pienenä nähnyt.
Nyt itse piti ruveta tekemään niillä käsillä.
Tuntui tosi kummalliselta.
Siihen tottui. Kaikkeen tottuu. Ihminen tottuu kaikkeen.
Mefiboset tottui siihen, -
että tämä on nyt minun loppuelämäni.
Minä en ole mitään. Minulla ei ole mitään arvoa.
Minä selviän hengissä, kun teen kovasti töitä.
Minä en mieti mitään mennyttä enkä unelmoi mistään tulevasta.
Elän aina tämän päivän kerrallaan. Ja se siitä.
Se riittää. Yksi päivä kerrallaan.
Hän rakastui tyttöön.
Kun hän meni perheeseen, niin siellä kyselivät: -
"Millainen koti sinulla on?"
Ei ole. Ei minulla ole oikein minkäänlaista.
Minä nyt olen tämmöinen - en mitään.
Teen töitä ja koetan elättää. En tiedä, pystynkö elättämään tytön.
Yritän. Rakastan häntä.
Ei ole tarjota mitään varallisuutta. Ei taloja eikä mitään.
Me vaan selviämme päivän kerrallaan. Tehdään töitä.
Joskus tyttö pyysi kertomaan, -
millaista hänellä oli, kun isä ja äiti elivät.
Oli kuin olisi vetoketju vedetty kiinni: ei sanaakaan.
Ei sanaakaan voinut edes omalle vaimolle kertoa, mitä oli silloin.
Jotakin vain tuli murahdettua, että mitäpä noista menneistä.
Niissä ei ole mitään kerrottavaa.
Eipä tiennyt vaimo, että hän oli kuninkaan pojanpoika.
Sitten mentiin naimisiin -
ja saatiin poika.
Se oli kriisi.
Kaikki muistot rakkaasta Joonatan- isästä tulvivat hänen sydämeensä.
Kaikki kaunis, isän syli, -
lempeys, turva, rakkaus, muttei saanut kertoa mitään.
Ei voinut kertoa, että pojalla oli tällainen ukki ollut.
Isä on elänyt hovissa ja on oikeasti kuninkaan pojanpoika, -
kuninkaallista sukua. Isällä oli paljon kulta-astioita, -
kultahaarukoita, -veitsiä ja kristallilaseja.
Kaikki siellä ihanissa saleissa loisti.
Oli kultaa ja vaikka mitä ihania valoja.
Sädehdintää!
Piti vaieta kaikesta, ettei lapsi tiedä. Voi vielä kertoa jollekin.
Piti yrittää rakastaa ilman menneisyyttä.
Vaieta kaikesta.
Kertoa vain, että isä on täällä ollut aina.
Isä ei tiedä muusta elämästä.
Täällä sinäkin tulet olemaan.
Et ole mitään. Minä en ole mitään. Meillä ei ole mitään.
Emme osaa mitään. Emme omista mitään.
Me emme ole yhtään mitään.
Ei kannata unelmoida eikä toivoa mitään.
Ei ajatella sen kummempaa, kunhan elää aina yhden päivän.
Päivät menivät. Miika-poika kasvoi.
Kyllä Mefiboset hänestä iloitsi -
ja välitti sen, minkä osasi, -
mutta ei puhuttu.
Hän ei kertonut mitään omasta menneisyydestään.
Sitä paitsi hän oli rampa, -
eikä siihen aikaan maailmassa ollut minkäänlaista sosiaalihuoltoa.
Jos olet rampa, niin olisi parempi, että olisit kuollut.
Miten sinä toimit, kun on niin huonot jalat?
Kukaan ei pidä huolta. Ei tule rahaa mistään.
Olet köyhimmistä köyhin, heikoimmista heikoin.
Ei riitä, että asut paikassa, joka ei ole mitään, -
mutta et ole itsekään yhtään mitään.
Ei ole mitään meriittejä. Ei mitään mahdollisuutta nousta siitä suosta.
Sinä olet loppuiäksi tuomittu -
elämään köyhyydessä, heikkoudessa, elämään rampana.
Mefiboset ajatteli, että parempi, että poika ei edes unelmoi mistään.
Sen on helpompi, koska kuitenkaan ei ole mitään mahdollisuuksia.
Ei hän voi tarjota sille mitään kunnon elämää.
Sitten tuli päivä, -
jolloin poika tuli sanomaan: "Isä, tule katsomaan! -
En ole ikinä nähnyt kultaisia vaunuja meidän pihassa! -
Tule katsomaan, isä! Isäää! -
Meidän kylällä ei ole ikinä näkynyt tuommoisia. -
Tule katsomaan kanssani!" Isä oli kauhuissaan.
Kultaiset vaunut tietävät kuolemaa.
Joku on paljastanut, että asun Loodebarissa. Joku tietää siitä.
Ei tehnyt yhtään mieli tulla katsomaan, vaikka poika kuinka pyysi.
Niinpä näkyy olevan.
Mefiboset oli varma, että nyt olivat päivät luetut.
Hän oli juuri saanut perheen ja pojan, jotakin elämän sisältöä.
Nytkö joku oli kertonut?
Siiba varmaan oli kertonut. Se tiesi hänen elävän täällä, -
että on olemassa vielä yksi Saulin sukulainen.
Ei mitään pelastusmahdollisuutta. Daavid on kuninkaana.
Ihan kaikki pitää tappaa.
He tulevat sisälle hienoissa vaatteissa.
Yhtäkkiä sekunnin murto-osassa Mefibosetin mielessä nousevat -
kaikki ne muistot. Tällaisia olivat kaikki ihmiset 5 vuotta elämästäni.
Kaikilla oli tuollaisia vaatteita ja tuollaisilla vaunuilla ajettiin.
Ne olivat tuollaisia hienoja ihmisiä. Tällä kylällä ei ole ketään sellaista.
Kaikki muistot tulvivat - ja samalla kauhu.
Ei ole enää elinpäiviä. Nyt ne on luettu.
Kuului koputus: kop-kop-kop-kop.
Hän ontui ovelle.
Kuka siellä?
"Asuuko tässä talossa Mefiboset?"
Mitä vastaan? Mitä vastaan? Mitä vastaan?
Poika on vieressä: "Isä, se kysyy sinua. -
Päästäänkö me ajelulle tuohon vaunuun? -
Isä, vastaa nopeasti, että sinä asut täällä. -
Me saatetaan päästä tuolla vaunulla ajelemaan."
Kyllä asuu.
- Lähdepä meidän mukaamme.
"Isä, miksi ne sinut pyytävät mukaan? -
Otatko minutkin? Mennäänkö yhdessä? -
Minäkin haluan noihin hienoihin vaunuihin, jos ne ottavat."
Kuule, Miika. On jäänyt aika paljon asioita kertomatta.
Ehkä jotain kerron ennen lähtöäni, koska voi olla, etten palaa.
Olen entisen kuninkaan pojanpoika.
Kaikki sukulaiseni on tapettu.
Minä olin täällä Loodebarissa piilossa, -
ettei kukaan vaan tietäisi minun elävän.
Kun olin 5-vuotias, Siiba toi minut tänne. Sinäkin olet nähnyt Siiban.
Kun sillä oli niin suuri hätä pelastaa minut, -
niin se kompastui ja kaatui. Siksi minulla on rammat jalat.
En ole voinut kertoa näistä, kun olen pelännyt, -
että me kaikki kuolemme sitten.
Nyt se on paljastunut. Siiba on varmaan kertonut Daavidille.
Nyt kun minä menen sinne...
Hyvästi, rakas! Hyvästi!
Hän sanoo vaimolleen: -
Olen pahoillani. Olen valehdellut kaikki taustastani.
Ei mikään ole ollut totta. En ole oikeasti syntynyt täällä.
Eivät isäni ja äitini ole kuolleet täällä.
Olen Saulin pojanpoika.
En voinut kertoa. Olisin kuollut.
Siksi olen ollut niin hiljainenkin.
En ole voinut puhua, kun jos joku tietää, minut tapetaan.
Minä kuitenkin rakastan sinua.
Nyt joudun lähtemään - nähtävästi kuolemaan.
Mikään ei pelasta minua.
Muista sinä olla totuudellinen. Minä en pystynyt, kun pelkäsin.
Puhu sinä aina totta, niin kuin isäni Joonatan sanoi minulle.
Puhu aina totta ja ole rehellinen. Jumala pitää sinusta aina huolta.
Kyllä Jumala pitää teistä huolta.
Miika ja rakas vaimoni, Jumala pitää teistä huolta.
Nyt minä menen.
Raskain mielin hän lähtee.
Jälleen hetkessä hänet reväistään pois.
Pitkälle tuntuu se matka Jerusalemiin.
Hän miettii ja miettii.
Kuka on kertonut? Aina jäljet johtavat Siibaan.
Ei kukaan muu tiennyt, että hän eli täällä.
Mitä on tapahtunut?
Mitä ihmettä on tapahtunut?
Hänet viedään suoraan kuninkaan eteen.
On. Se on se isän ystävä. On vähän vanhentunut kyllä, -
mutta on tuo se Daavid.
Isä sanoi oikein, että siitä on tullut kuningas.
Isä kyllä sanoi, että jos hän eläisi, olisimme ystäviä -
eikä tarvitsisi pelätä, mutta isä ei elä.
Siksi ei ole varmaan paljon vaihtoehtoja.
Daavid sanoi: "Mefiboset!"
Hän vastasi: "Tässä on palvelijasi".
Hän kuuleekin erilaiset sanat, mitä odotti: -
"Älä pelkää, -
sillä minä teen sinulle laupeuden isäsi Joonatanin tähden, -
ja minä palautan sinulle isoisäsi Saulin kaiken maaomaisuuden, -
ja sinä saat aina aterioida minun pöydässäni".
Mitä kuulin? Ei ole totta.
Hämäystä, valhetta? Ei noin voi sanoa minulle.
"Mikä on palvelijasi, että sinä käännyt -
minunlaiseni koiranraadon puoleen?"
Juutalaisuudessa koira on jotain iljettävää, -
jotain, minkä kanssa ei haluta olla tekemisissä.
Ja raato on saastainen ja kuollut.
Mefibosetin identiteetti oli olla koiranraato.
Iljettävä, saastainen, jonka kanssa ei kukaan voi olla tekemisissä.
Hän odottaa. Mitä nyt seuraa?
Ei hän voi uskoa niitä kauniita sanoja. Ei voi.
Ei sillä identiteetillä, -
jos 20 vuotta on pitänyt uskotella itselleen, -
että on kuoleman oma, jos Daavid saa tietää.
Ei voi uskoa, vaikka toinen sanoo, ettei tarvitse pelätä.
Daavid näkee, että Mefiboset ei usko.
Niin hän sanoo Siiballe, -
että hän kertoo sen tälle.
Mefiboset luottaa sinuun, kun olet pelastanut hänen henkensä.
Puhu sinä nämä ajan kanssa Mefibosetille.
Minä oikeasti seison sanojeni takana.
Näen, että tämä on nyt liian iso järkytys ja muutos Mefibosetille.
Hän ei usko minua, mutta sinua hän uskoo.
Siiba, "kaiken, mikä on ollut Saulin, -
[Mefibosetin ukin] ja koko hänen sukunsa omaa, -
minä annan sinun herrasi pojalle", Joonatanin pojalle.
Siiba, "sinä poikinesi ja palvelijoinesi -
viljele hänelle sitä maata ja korjaa sato, -
että sinun herrasi pojalla olisi leipää syödä; -
kuitenkin saa Mefiboset, sinun herrasi poika, -
aina aterioida minun pöydässäni."
"Ja Siiballa oli viisitoista poikaa ja kaksikymmentä palvelijaa.
Siiba sanoi kuninkaalle: 'Aivan niinkuin herrani, kuningas, -
käskee palvelijaansa, on palvelijasi tekevä'."
Vielä Daavid halusi sanoa ääneen -
jotain sen koiranraadon tilalle. Hän sanoo: -
"'Niin, Mefiboset on syövä minun pöydässäni, -
niinkuin hän olisi kuninkaan poikia.'"
Siiba aloitti keskustelut.
Siiban kanssa lähdettiin Loodebariin.
En tiedä, mitä kertoisin nyt, Miika.
Pää on ihan sekaisin. Vaimo, en tiedä, mitä sanoisin.
Ne eivät tappaneet minua.
Daavid lupasi kaikki ukin omaisuuden minulle ja sinulle, Miika.
Ja Siiballe, meidän palvelijallemme -
ja kaikille sen palvelijoille.
Kaiken lisäksi nykyisellä kuninkaalla on tosi paljon lapsia, -
mutta se otti omaksi pojakseen.
Minä saan aina syödä siellä pöydässä -
ja niin myös te, Miika myös.
Miika, et ole ikinä nähnyt sellaista pöytää. Kukkuroillaan ruokaa!
Ei tarvitse tehdä työtä eikä polkea olkia -
ja etsiä, mitä tänään syötäisiin.
Et ole ikinä nähnyt sellaisia hedelmäpöytiä. Mahtavia hedelmiä!
Siellä on vaikka minkälaista juomaa.
Saa vaikka mitä makuelämyksiä. On alkukeitot, pää- ja jälkiruoat.
Sellaisia ei ole ikinä ollut elämässänne. Kohta saatte maistaa.
Olkaa varovaisia, ettette kerralla syö kaikkea.
Tottumatta voi mennä maha sekaisin, mutta on vaikka mitä.
Nyt päästään hienoissa vaunuissa.
Minä koko lapsuuteni kuljin tuommoisilla vaunuilla.
Palvelijat toivat minulle, mitä ikinä halusin.
Miika, nyt sinä saat kokea samaa.
Näin siksi, että isäni oli Daavidin ystävä ja he tekivät liiton.
Daavid on niin hyväsydäminen, että pitää lupauksensa.
Isäni tekemän liiton takia meille tulee tämä laupeus ja armo.
Eikä hän yhtään sortanut minua näistä jaloista.
Ei tarvitse rampana mennä eri pöytään.
Minä saan istua siellä kuninkaallisten pöydässä, -
siellä, missä lapsuuteni olin.
Älkää ottako mitään täältä Loodebarista mukaan.
Siellä on niin paljon vaatteita ja kenkiä ja kaikkia tavaroita!
Siellä on oikeasti arvokkaita huonekaluja.
Ei meillä ole hoviin vietävää. Siellä on kaikki kalustettu.
Nyt mennään ukin omaisuuden turvin loppuelämä.
Ja niin he lähtivät. Elämä muuttui kerralla.
Miikalla riitti kysymyksiä isälle - ja isä kertoi.
Aina lisää ja lisää hän kertoi, mitä kaikkea hovissa tapahtui.
Joitakin asioita oli, joista hän ei tiennyt, mitä niihin oli liittynyt.
Hän kysyi aina Daavidilta, millainen isä minulla oli -
ja mitä kaikkea te teitte yhdessä. Pöytäkeskustelut vaan jatkuivat.
Vähän kielteinen puoli tietysti oli, -
kun Daavidin pojat -
- Absalom varsinkin - katsoivat vähän suu mutrulla, -
mitä tuo rampa Saulin pojanpoika meidän pöytiimme tulee.
Ei Absalom ihan niellyt sitä, mutta ei sillä väliä!
Daavid hyväksyi, ja hän sai Daavidista isän.
Kaikki ennalleen asetettiin.
Monia vuosia oli onnellista hyvää aikaa.
Kaikki meni hienosti, mutta sitten...
Daavidin piti lähteä pakoon omaa poikaansa - pois hovista.
Ja Siiba...
Oikeastaan maailman tärkein ja luotettavin ja paras ihminen, -
joka oli pelastanut koko elämän, -
meni tekemään tällaisen.
Mefiboset oli tullut Daavidia vastaan, -
kun ei rampana voinut lähteä sinne samaan joukkoon mukaan.
Hän oli sanonut Daavidille näin: -
"Aasit ovat kuninkaan perheelle ratsastettaviksi, -
leipä ja hedelmät palvelijoille syötäviksi -
ja viini uupuneiden juotavaksi erämaassa".
"Hän [Mefiboset] jäi Jerusalemiin; sillä hän ajatteli: -
'Nyt Israelin heimo antaa minulle takaisin isäni kuninkuuden'".
Sellainen petturi Mefiboset on. Näin hän laupeutesi palkitsee, -
kun et häntä tappanut. Tämmöinen se on.
Näin se ajattelee siellä eikä lähtenyt mukaan erämaahan, -
vaan jäi hoviin.
Hän haluaa takaisin isänsä kuninkuuden.
Daavid uskoi Siibaa ja sanoi: -
"Katso, kaikki, mitä Mefibosetilla on, tulee sinun omaksesi".
Siiba kumartelee ja kiittelee, -
että on saanut armon herransa kuninkaan silmissä.
Jälleen Mefiboset menettää kaiken sen hyvän, mitä oli saanut.
Tällä kertaa se tapahtui Siiban kavalluksen, valehtelun vuoksi.
Sen, johon hänen sydämensä luotti.
Menee pitkä aika.
Kun Absalom on kuollut ja Daavid palaa takaisin, -
silloin vasta Mefiboset näkee Daavidin.
Mefiboset tuli kuningasta vastaan.
Hän oli parta ajamatta siitä asti, kun Daavid oli lähtenyt.
Kaikki pesut pesemättä hän vain suri ja suri.
Hänellä oli jälleen koiranraadon olo.
Hän ei ollut siistinyt mitään sen jälkeen.
Daavid kysyi: "Miksi sinä et tullut minun kanssani, Mefiboset?"
Hän vastasi: "Herrani, kuningas, palvelijani petti minut.
Sillä sinun palvelijasi sanoi hänelle: 'Satuloi minun aasini, -
ratsastaakseni sillä ja mennäkseni kuninkaan kanssa' -
sillä palvelijasihan on ontuva -
mutta hän on panetellut palvelijaasi herralle kuninkaalle.
Herrani, kuningas, on kuitenkin niinkuin Jumalan enkeli; -
tee siis, mitä hyväksi näet. Sillä koko minun isäni suku oli herrani, -
kuninkaan, edessä kuoleman oma, ja kuitenkin sinä asetit palvelijasi -
niiden joukkoon, jotka syövät sinun pöydässäsi.
Mitäpä minulla on enää muuta oikeutta -
ja mitä valittamista kuninkaalle?"
Daavid näki, että Mefibosetia oli petetty ja hän puhui totta.
Hän sanoi: "Mitäs tuosta enää puhut?
Minä sanon, että sinä ja Siiba saatte jakaa [...] maaomaisuuden."
Siihen Mefiboset sanoi: "Ottakoon hän sen vaikka kokonaan, -
kun kerran herrani, kuningas, on palannut rauhassa kotiinsa".
Ei Mefibosetin sydän ollut tavaroissa ja omaisuudessa.
Hänen sydämensä oli isän luona.
Sen, että hän oli saanut perheen ja Daavidista isän.
Hän oli saanut kokea, että häntä rakastettiin.
Se oli tärkeää, että Daavid palasi turvassa kotiin.
Ja ihme tapahtui, -
vaikka monet vielä löytyneet Saulin jälkeläiset tapettiin.
"Mefibosetin, Saulin pojan Joonatanin pojan, -
kuningas kuitenkin säästi Herran valan tähden, -
joka oli heidän välillänsä, Daavidin ja Joonatanin, -
Saulin pojan, välillä."
Ei koskaan tarvinnut kuolla väkivaltaisesti, -
vaan ihan luonnollisen kuoleman.
Hänen elämänsä jatkui Miikan ja Miikan lasten kautta eteenpäin.
Tuli ihme: armo, joka kesti.
Armo, joka kesti senkin, että ihmiset kavalsivat.
Tuli valtava läpimurto koko Mefibosetin sukuun ja perheeseen -
ja myös Daavidin sukuun ja perheeseen.
Kaikki ennalleen asetettiin.
Me suomalaiset olemme kuin Loodebarin asukkaat.
Emme ole mitään. Emme unelmoi mitään.
Emme ajattele itsestämme mitään.
Silti meille Jumala on tarkoittanut osan kuninkaan pöytiin!
Ei hän ole tarkoittanut, että elämme kuin koiranraadot.
Me olemme tietämättömiä siitä kuninkaallisesta perimästä, -
mikä Jeesuksen tähden meille suomalaisille kuuluu.
Koska Jeesus on kuollut puolestamme, -
meille kuuluvat kuninkaan pöydät.
Meille kuuluu aina mahdollisuus elää Jumalan kanssa.
Mahdollisuus elää ja nauttia Hänen rakkaudestaan, Hänen pöydistään, -
Hänen antimistaan, kaikesta siitä ihanuudesta ja hyvyydestä, -
jonka Hän on tarkoittanut. Hän ei ole tarkoittanut meitä Loodebariin.
Eikä meitä ole tarkoitettu arvottomiksi, -
vaan Hän haluaa nostaa meidät pojan ja tyttären osaan, -
täysivaltaiseen lapsen osaan.
Meille kuuluu hyvä osa. Meille kuuluu Isän rakkaus.
Meille kuuluvat keskustelut Hänen kanssaan, ennalleen asetus.
Meille kuuluu kaikki Isän omaisuus. Me olemme perillisiä.
Emme ole mitä tahansa koiranraatoja, vaan perillisiä.
Kaikkivaltiaan Jumalan perillisiä.
Hän haluaa ennalleen asettaa elämämme.
Hän haluaa antaa takaisin sen, -
minkä vihollinen tai historiamme -
tai keskeneräiset vanhempamme -
ovat tavalla tai toisella vieneet elämästämme.
Ne asiat, jotka ovat vammauttaneet meidät ja tehneet meistä rampoja.
Onnumme, emmekä kykene elämään koko sillä laajuudella, -
koko sillä mitalla, kaikilla leivisköillä, -
joita Jumala on meille alun perin antanut, kun Hän meidät loi.
Kättensä hipiälle Hän sanoi: "Syntyi mahtava kympin lapsi! -
Tämä DNA tulee olemaan upea. -
Kun se nostaa kaikki terälehtensä, se on ilo minulle. -
Aina tulen iloitsemaan tästä lapsesta. Minä rakastan häntä. -
Olen kätkenyt häneen niin paljon upeita luovia lähteitä -
ja minä puhkaisen ne elämään. -
Tämä lapsi on ainutlaatuinen. Ei ole ketään toista samanlaista. -
Tämä saa olla jatkuvasti elämää pulppuava lähde. -
Tällaista unelmoin tästä lapsesta."
Sitten tuli jokin, mikä pudotti ja teki ontuvaksi.
Sai käpertymään, että olen vain suomalainen.
En ole mitään. Minusta ei ole mihinkään.
En osaa mitään. Minusta ei tule mitään -
eikä tule lapsistakaan. Ei tule mistään mitään.
Mutta kun Jumalan rakkaus saa tulla, -
ennalleen asettuu se alkuperäinen kuninkaallinen asema, -
mihin meidät on tarkoitettu ja luotu.
Saamme elää iankaikkisesta iankaikkiseen -
kuninkaallisissa pöydissä ja syödä kaikkea sitä, -
minkä Hän on rakkaudessaan valmistanut.
Saamme olla osallisia kuninkaallisista perinnöistä.
Saamme elää rakkaudessa, turvassa ja suojassa -
ja tarkoituksellisuudessa.
Sinä TV7:n katsoja voit tukea -
tämän ohjelman tuotantoa soittamalla numeroon -
0600-10177.
Puhelun hinta on noin 12 euroa.
Voit antaa tukesi myös pankkitilin kautta, joka näkyy kuvaruudussa.
Muistathan käyttää ruudussa näkyvää viitenumeroa, -
niin tukesi kohdistuu juuri tämän ohjelman tuotantoon.
Lämmin kiitos tuestasi!
Tekstitys: Tuula-Riitta Virrankare