Kysy menneiden aikojen suurilta, -
mistä kunniansa kudottiin.
Kysy, milloin matkansa varrella -
vaihtui vaatteensa taivaallisiin.
Moorian vuorella, -
Moorian vuorella...
Tervetuloa tänään Joosefin elämäntarinan äärelle!
TV-katsoja! Olet lämpimästi tervetullut tutustumaan tarkemmin -
Joosefiin ja hänen elämäntarinaansa.
Muistathan, -
että Jumalan suunnitelmissa kaikki tapahtuu aina -
täsmällisesti ja pikkutarkasti. Hän ei koskaan toimi mielijohteesta -
eikä Hänen suunnitelmissaan ole tyhjiä kohtia.
Ihminen itse valitsee, luottaako hän Jumalaan -
vai ajatteleeko elämänkohtalostaan ihmisen tavoin.
Isä, Poika ja Pyhä Henki!
Tule ja avaa meille tänään Joosefin elämän kautta jotain siitä, -
mitä haluat opettaa meille tästä elämäntarinasta, -
jonka olet kirjoittanut Pyhän Kirjaan.
Jeesuksen Kristuksen nimessä. Aamen.
Joosefin taustoista voisi syntyä mitä tahansa.
Monessa sukupolvessa vilpillisyyttä, valheita, perheväkivaltaa.
Kaikenlaista kieroilua ja hyljeksimistä.
Hänen äitinsä oli perheväkivallan kohde.
Vuosikaudet toinen talon naisista kiusasi häntä päivittäin -
siihen arimpaan kohtaan: -
hän ei ollut koskaan saanut lasta.
Toisella oli poikia ihan jaettavaksi asti.
Äiti Raakel oli rakastunut isä Jaakobiin, -
ja Jaakob sydämestään rakasti Raakelia.
Silti siinä elämäntilanteessa, -
jossa Raakelin kaikkein kipein asia oli päivittäin läsnä, -
Raakelille ei riittänyt Jaakobin rakkaus.
Hän ahdisti jatkuvasti miestään -
itkullaan, kateudellaan -
ja mustasukkaisuudellaan Leeaa kohtaan.
Hän sanoi miehelleen: "Hanki minulle lapsia, muuten minä kuolen".
Niin Jaakob vihastui Raakeliin ja sanoi: "Minäkö olen Jumala, -
joka on kieltänyt sinulta kohdun hedelmän?"
Eikö minun rakkauteni riitä sinulle? Rakastan sinua, Raakel.
Se ei kuitenkaan tyydyttänyt Raakelia.
Raakel suri ja suri, kadehti siskoaan, oli mustasukkainen.
Jaakob-isä eli perhehelvettiä -
kahden toisilleen mustasukkaisen naisen kanssa.
Leea kadehti ja oli mustasukkainen Jaakobin rakkaudesta, -
jota Raakel sai. Raakel kadehti ja oli mustasukkainen Leealle pojista, -
joita hän ei saanut.
"Mutta Jumala muisti Raakeliakin, -
ja Jumala kuuli häntä ja avasi hänen kohtunsa.
Niin hän tuli raskaaksi, synnytti pojan ja sanoi: -
'Jumala on ottanut pois minun häpeäni'."
Juutalaisessa kulttuurissa lapsettomuus on merkki siitä, -
että Jumalan siunaus puuttuu elämästä.
Raakel oli syvän häpeän murtama nainen.
Niin hän sanoi, että Jumala on ottanut pois hänen häpeänsä.
Ja hän antoi lapselleen nimen Joosef, -
joka tarkoittaa 'Hän antakoon minulle vielä'.
Ei Raakel ollut tyytyväinen yhteen lapseen.
Hän antoi tälle lapselle nimen 'Hän antakoon minulle vielä'.
Minulle ei riitä vain yksi, kun Leealla on niin monta.
Haluan enemmän ja esikoiselleni annan nimen 'Antakoon vielä'.
Jumalan käsi oli Joosefin elämän yllä ensi hetkistä asti.
Jokainen lapsi tarvitsisi inhimillisesti sellaiset lähtökohdat -
kuin Joosef sai.
Hän oli odotettu ja rakastettu lapsi.
Ilman minkäänlaisia ehtoja kaivattu ja haluttu.
Hän sai kylpeä rakkaudessa.
Hän sai kylpeä äidinrakkaudessa, mutta ei vain äidin.
Vihdoinkin, vihdoinkin!
Jaakob rakasti Raakelia sydämestään.
Hänen kanssaan ainoastaan hän alun perin halusi naimisiin, -
mutta hänen appensa petti hänet, ja hän joutui ottamaan -
myös Leean kotiinsa.
Niin Jaakob rakastaa Joosefia!
Se näkyy kaikkialla. Hän loistaa ja kertoo saaneensa esikoisen!
Minä olen vihdoinkin saanut rakastamani naisen kanssa pojan!
Jumala on ollut minulle armollinen.
Samalla hän kylvi sellaisen vihan siemenen muille lapsilleen, -
että koskaan sitä siementä ei täysin voitu poistaa.
Isot veljet ja Leean ensimmäinen poika, -
Jaakobin esikoinen, ei voinut sietää ajatusta, -
että tätä Raakelin ensimmäistä lasta kutsutaankin esikoiseksi.
Hänestä puhutaan ikään kuin aikaisempia lapsia ei olisikaan.
Isä oli ollut aina vain töissä.
Ei isä ollut leperrellyt tällaisia sanoja kenellekään pojalleen.
Hän oli vain odottanut hetkeä, -
jolloin hän saisi Raakelin kanssa pojan ja lapsen.
Viha ja kauna ja katkeruus eli -
jokaisen aikaisemman pojan sydämessä.
Ilman omaa syytään he eivät olleet isälle ykköspoikia.
Eivät niitä isän sydänkäpysiä, joille hän innosta palaen -
halusi opettaa asioita, vuolaasti kertoi heitä rakastavansa -
ja olevansa heistä niin onnellinen.
He olivat vain Leean poikia.
Leea hän ei olisi halunnut vaimokseen.
Petoksen kautta hänet oli pakko ottaa.
Tuota hän kostamalla kosti alitajuisesti lapsilleen -
ja myös Leealle hylkimällä häntä.
Pojat olivat nähneet vuosikausia, että nainen, jota he rakastivat, -
joka oli heidät imettänyt ja oli heidän äitinsä, -
ei saanut arvostusta.
Hän joutui halveksituksi poikien isän taholta omassa kodissaan.
Nyt he näkivät, mitä Joosef sai.
Eivät he voineet iloita isän rakastamasta pikkuveljestä.
Onpa ihanaa, että vihdoin on tullut lapsi, jota voi rakastaa.
Tällainen ihana suloinen velipoika.
Alusta lähtien oli sellainen olo, että kun tuo saataisiin pois, -
niin elämämme olisi jollain tavalla siedettävää.
Isän ja äidin rakkaudessa ja suojassa kasvavat lapset, -
ehdottoman rakkauden piirissä kasvavat, saavat koko ajan tietää, -
että he ovat haluttuja, rakastettuja, ihania, toivottuja -
ja heistä tulee jotakin. He eivät edes tajua, -
että he ovat jotenkin kateuden kohde -
ja että heidän syntymänsä on tehnyt kipua perheeseen.
Eivät he huomaa, koska ovat niin täynnä vanhempien rakkautta.
He ovat niin tietoisia siitä, että heidän elämänsä on jotain, -
jolla on erityinen merkitys ja tarkoitus.
Niin Joosefkin oli tällainen lapsi.
Hän aina kertoi isälle kaikki veljien tekemiset ja sanomiset.
Isä, arvaa mitä veljet sanoivat? Eikö ollutkin törkeää?
Isä mielellään kuunteli ja ehkä vähän joskus rankaisi veljiä, -
kun nämä olivat tehneet ja sanoneet tätä ja tuota.
Kielikelloksi ne sitten alkoivat nimittää Joosefia.
Mennä nyt kertomaan kaikki heti isälle!
Siinäpähän taas kertoo.
Ilmapiiri perheessä oli kaikkea muuta kuin rakkaudellinen -
muiden lasten kokemana. Joosef taas kelli vanhempien rakkaudessa.
Hän nautti osastaan.
Ensimmäiset elinvuotensa hän tankkaamalla tankkasi rakkautta.
Jumala oli suunnitellut Joosefin elämälle omanlaisen tarkoituksen.
Hän ei todennäköisesti sallinut sitä, -
että epäjumalia palvova äiti Raakel, -
jolla ei näyttänyt olevan henkilö- kohtaista sydämen uskoa Herraan, -
saisi kasvattaa tämän lapsen, -
jolla oli Jumalan suunnitelmissa suuri tehtävä.
Leea puolestaan oli oppinut kivuissa ja kärsimyksissä -
ja halveksittuna turvaamaan Herraan.
Herra puolusti Leeaa. Leea tunsi Jumalansa.
Niin Herra antoi Raakelin jälleen tulla raskaaksi, -
niin kuin hän oli toivonut jo Joosefin nimessä 'Antaa toisen'.
Siinä vaiheessa Raakel kuitenkin otettiin pois.
Juuri syntyneelle vauvalle kuolinvuoteellaan -
Raakel halusi antaa nimen Benoni, 'Kärsimyksen poika'.
Isä antoi kuitenkin hänelle toisen nimen: Benjamin, 'Onnen poika'.
Hän oli onnellinen, että hänen rakastamansa Raakel -
oli antanut hänelle toisen pojan.
Nyt hän koki sydämessään ja jopa puhui ääneen, -
että hänellä on kaksi poikaa.
Niin, oli kyllä kymmenen muutakin, -
mutta sydämen tasolla Jaakobilla oli kaksi poikaa.
Niin Joosefista tuli äiditön, -
mutta Leea otti hänet pojakseen.
Leea alkoi kasvattaa häntä, kuten muitakin omia lapsiaan -
Jumalan rakkaudella ja Jumalan tuntemiseen.
Mutta ei siinä kaikki. Nyt oli aika käsitellä myös Jaakobia -
ja hänen uskoaan Jumalaan.
Jaakob oli petturuuden kautta saanut siunauksen -
ja joutunut maksamaan siitä kovaa hintaa appensa Laabanin luona.
Hän oli pakomatkalla. Oli palattava takaisin.
Jaakobin oli mentävä itseensä: olen tehnyt väärin Eesauta kohtaan.
Jumala ilmaisi, että on aika palata.
Niin Jaakob lähti koko pesueineen -
kohti veljeään Eesauta -
ja sai sovinnon ja anteeksiannon.
Ja mikä olennaisinta: Jaakob paini itse Jumalan kanssa.
Hänestä tuli loppuelämäkseen ontuva.
Mies ja isä, joka ei luottanut enää omaan voimaansa, -
oman käsivartensa voimaan, vaan jolla oli Jumala.
Ei enää isän ja isoisän Jumala, vaan hänen Jumalansa.
Siinä prosessissa Jumala muutti hänen nimensä Israeliksi.
Israel tarkoittaa 'Jumala taistelee'.
Kun Joosef oli siinä iässä, että hänelle alettiin opettaa, -
mikä on elämässä olennaista, symbioosivaihe oli takana.
Kaiken jokaiselle lapselle kuuluvan ihanuuden ja rakkauden -
Joosef oli saanut. Sitten isä tunsi elävän Jumalan.
Hän ei enää ollut Jaakob vaan Israel, -
joka opetti silmäterälleen ja sydänkävylleen: "Muista, Joosef, -
tapahtuipa elämässäsi mitä tahansa, niin Jumala näkee kaiken.
Ennen kaikkea Jumalan silmien edessä sinä elät elämäsi.
Et voi koskaan piilottaa Jumalalta mitään, et salata mitään.
Jos toimit vastoin Jumalan lainalaisuuksia, -
maksat siitä kovan hinnan, niin kuin minä isäsikin.
Olen joutunut paljon kärsimään, -
koska olen pettänyt Jumalan ennen kaikkea.
Poikani Joosef, älä tee isän virheitä.
Anna anteeksi. Elä sovussa ihmisten kanssa.
Tee kaikkesi sen eteen, että Jumala on sinuun mielistynyt -
ja noudatat kaikkea, niin kuin Jumala tahtoo sinun elävän."
Tätä Joosef sai kuulla kuulemasta päästyään.
Leea oli samalla linjalla. Hän sai sellaiset kasvattajat, -
jotka suuntasivat samaan pää- määrään ja puhuivat samalla tavalla.
Se on äärimmäisen vahva kasvualusta lapselle.
Hän saa kuulla sekä isän että äidin (tässä kasvattiäidin) taholta -
samanlaista kasvatusta: Pelkää Herraa.
Noudata kaikkia Hänen neuvojaan, niin sinun käy hyvin.
Ja Herra itse taistelee sinun puolestasi.
Sinulla ei ole koskaan mitään hätää. Olet aina turvassa.
Olet aina suojassa eikä sinun koskaan tarvitse pelätä -
ketään eikä mitään, mitä voisi tapahtua.
Sinulle ei käy koskaan huonosti, koska Jumala pitää sinusta huolen.
Niin tuli sellainen päivä, -
että isä halusi osoittaa koko perhekunnan keskellä, -
että hän on saanut esikoisen, pojan, josta tulee jotain suurta.
Hän teetätti mahtavan viitan.
Se ei ollut mikä tahansa vaate.
Sellainen viitta annettiin juhlissa, -
jotka järjestettiin tätä lasta varten.
Se annettiin merkiksi koko suvulle, -
että tällä lapsella on erikoisasema suvussa.
Tästä lapsesta tulee jotain erityistä ja merkittävää.
Hän tulee kääntämään jollakin tavalla suvun historiaa.
Vai viitta!
Jokaiselle kymmenelle muulle pojalle heräsi kysymys: -
"Miksi tuo viitta ei kuulunut minulle? -
Miksi se annettiin tälle 11. lapselle? -
Miksi isä ei näe minua ja sitä, -
että Jumalalla on varmasti minullekin tarkoitus. -
Minäkin olen ainutlaatuinen ja merkityksellinen.
Voin tehdä jotain suurta. Minustakin voi tulla jotain suurta."
Joosef oli niin täytetty vanhempien rakkaudella -
ja kaikella Jumalan rakkaudella ja tietoisuudella, -
että hän on Jumalan tahdosta syntynyt ja Jumala suojelee häntä aina.
Hän ei siksi edes huomannut, että veljet olivat kateellisia -
ja vihaisia hänelle viitasta, vaan nautti siitä.
"Katsokaa ihanaa viittaani! -
Isä on tämän teetättänyt minulle. Eikö olekin kaunis? -
Tämän kanssa minun on niin hyvä elää jatkossa."
Veljesten sydämiin oli kuitenkin kylvetty -
sellainen siemen, että he vain odottivat, -
milloin he saavat antaa näkyä sen maailmalle.
Jumala on erikoinen.
Tällaiseen perhetilanteeseen hän antaa Joosefille unen.
Tämä ihana silmäteränä olemaan tot- tunut poika ei ymmärrä ollenkaan, -
millaiseen mehiläispesään hän tökkää, -
kun hän aamulla iloisena herää ja alkaa kertoa veljille untaan.
Näin tosi ihmeellisen unen! "...katso, minun lyhteeni nousi -
seisomaan, ja teidän lyhteenne asettuivat ympärille -
ja kumarsivat minun lyhdettäni". Eikö ollut erikoinen uni?
Tuntuupa veli uskovan itsestään suuria.
Ai, meidänkö pitäisi sinua vielä kumartaa?
Eikö riitä, että olet isän suosikki?
Meidänkin pitäisi kehua sinua erinomaiseksi ja ihanaksi?
Sitten seuraavana aamuna -
taas silmät palaen Joosef tulee.
Hän ei huomaa yhtään, että edellisenä päivänä -
hän oli jo sohaissut aikamoiseen kipuun veljiensä sydämessä.
Hän sanoi nähneensä vielä toisenkin unen.
Se oli kyllä vielä erikoisempi.
Nimittäin "aurinko ja kuu ja yksi- toista tähteä kumarsivat minua".
Ajatelkaa, että isä ja äitikin kumartaisivat minua jonain päivänä!
Tämä on juutalaisessa kulttuurissa aivan järkyttävä sanonta.
Siellä kunnioitetaan ja arvostetaan vanhempia ihmisiä.
Eivät koskaan isä ja äiti kumarra omaa lastaan.
Silti jostain syystä Jaakob ei tästä rankaise Joosefia -
ja ota häneltä luuloja pois. Hän kyllä lempeästi nuhtelee: -
"Mikä uni se on, jonka sinä olet nähnyt? -
Olisiko minun ja äitisi ja veljiesi tultava kumartamaan -
sinun eteesi maahan?"
Siis mitä sinä poikani oikein puhut? Mieti nyt vähän.
Ajatteletko todella, että me tulisimme sinua kumartamaan?
Isäsi ja äitisi? Tässä Leeaa sanotaan äidiksi.
Ja isä pani nämä sydämeensä.
Hän koki sydämessään, että tässä oli jotain.
Mitähän tuosta pojasta tulee?
Onneksi annoin hänelle sen viitan vähän aiemmin.
Tunnistin, että tästä pojasta tulee jotain erikoista ja merkittävää.
Nyt Jumala vahvisti sen ja antoi tällaisen unen!
Mitähän tästä pojasta tulee?
Varmaan todella mahtava mies!
Veljet sen sijaan olivat aivan raivoissaan -
ja kiehuivat sisällään vihaa Joosefia kohtaan.
Vielä meidän kaikkien - isän ja äidinkin - pitäisi kumartaa!
Siinäpä nähdään, mitä tulee! Tulemme tekemään kaikkemme, -
että tuollaiset unet eivät ikinä toteudu. Joku konsti keksitään.
He saivat tukea toisiltaan siinä, mikä hirvittävä kohtalo heillä on.
Heidän silmiensä edessä tällaista epäoikeudenmukaisuutta!
Ja Jumalan kello kävi.
Hän armossaan antoi Joosefille vahvan symbioosivaiheen.
Vahvan lapsuuden ja vahvan Jumalan, uskon Jumalaan, -
ennen kuin Hän lähti viemään koulutuksen seuraavaan vaiheeseen.
Hän antoi unet, jotka lähtivät kantamaan hänen sydämessään.
Ne tulivat kantovoimaksi siihen, että joskus on toisin.
Isä sanoi: "Joosef, rakas poikani, -
veljesi ovat tuolla paimenessa. Käytkö viemässä heille eväät."
Ja Joosef lähtee.
"Hei, näettekö tuon viitan? Unennäkijä tulee. -
Sieltähän se unennäkijä tulee. -
Tehdäänpäs jotain, niin katsotaan, -
miten hänen unensa sitten oikein toteutuvat."
He ottavat viitan pois, repivät sen -
ja päättävät tappaa Joosefin ja pudottavat hänet kaivoon.
Joosef huutaa: "Älkää veljet! Armahtakaa! -
En ole tehnyt teille mitään pahaa! Miksi kohtelette minua näin? -
Miksi olette minulle näin pahoja? -
Varmasti kerron isälle, kun pääsen hänen luokseen. -
Ette saa kohdella minua näin! Tämä on ihan kamalaa! -
Älkää rikkoko minun viittaani! -
Se on isän minulle antama viitta. Miksi olette noin kauheita?"
Niin he alkavat siinä nauttia ruokaa.
Kameleitten kopse alkaa kuulua.
Juuda sanoo: "Mitä hyötyä meille on tappaa pikkuveli? -
Mehän voisimme saada siitä rahaa. Kamelit tulevat. -
Myydään veli orjamarkkinoille. -
Itse kukin saa vähän varallisuutta. Helpottaa vähän, -
kun kotona on niin köyhää. Onpahan päästy veljestä -
ja meillä on arki kaikin puolin mukavaa."
Niin he myyvät Joosefin Egyptiin orjaksi -
ja nauttivat sydämestään, -
kun orjamarkkinoitten kauppias katsoo.
"Näytäpä hampaita! On pieni vinouma. -
Hinta putoaa. Ei ole niin kallis! -
On ihan verevä, mutta ei tästä työmieheksi ole. -
Eihän tuolle rääpäleelle kovin paljon voi antaa hintaa. -
Ei se osaa edes meidän kieltämme. Mihin sen voi laittaa?"
Hinnasta sovitaan, -
ja Joosef yhdessä hetkessä menettää -
isän, äidin, perheen, kodin, -
ulkoisen turvan ja suojan.
Hänet myydään kielitaidottomana orjana vieraaseen kulttuuriin -
toisten orjien kanssa kahleisiin kytkettynä.
Siellä käyvät ne ostajat: -
"Jaa, tuon näköisiä on nyt myytävänä. -
Tuota heiveröistä ei ainakaan. Ei siitä työmieheksi ole. -
Muuten kyllä ihan hyvännäköinen. Minä otan tuon. -
Se näyttää kunnon työmieheltä." Sitten tulee Potifar.
Hän etsii sellaista miestä orjaksi, -
joka kykenisi hoitamaan hänen asioitaan -
hänen ollessaan liikemiesmatkoilla ulkomailla.
No, tuohan saattaisi olla sen näköinen.
Komea on ja varmaan hoitaisi hyvin kotia. Otetaanpa tämä.
Jumala oli Joosefin kanssa.
Kaikki, mitä ikinä hän teki, alkoi menestyä.
Potifarin talossa oli rauha ja hyvä olla.
Potifar sai lähteä oikein hyvillä mielin aina ulkomaanmatkoilleen.
Hän tiesi, että kaikki hoituu. Talo oli alkanut kukoistaa, -
kun Joosef oli tullut sinne orjaksi.
Joosef oppi kielen, mutta ikävöi koko ajan kotiin.
Hän oli nuori mies - parhaassa iässä.
Hän kaipasi lämpöä ja rakkautta, isän rakkautta.
Hän kaipasi jotain hellyyttä elämäänsä.
Hän kaipasi sitä, että joku näkisi hänet rakkauden silmin.
Siihen kohtaan -
vihollinen laittoi hänelle äärimmäisen koettelemuksen.
Hellyyden ja rakkauden ikävässä, -
yksinäisyydessä ja kaipauksessa -
hänelle sanotaan näin: -
"Makaa minun kanssani".
Olet tosi komea mies. Rakastan sinua. -
Mieheni välittää vain ruoasta. Olethan sinä nähnyt sen. -
Se on kuin porsas. Käy täällä kotona vain syömässä -
ja röyhtäilemässä. Ei se välitä minusta mitään.
Minulla on kyllä kaikkea: rikkautta ja upeat olot, -
mutta ei ole rakkautta. Meillä voisi olla suhde. -
Näen, että kaipaat ihmistä elämääsi. -
Rakastellaanko? Ei mieheni koskaan saa tietää. Ei se välitä minusta. -
Hän välittää vaan rahoistaan ja liiketoimistaan.
Mutta Joosef sanoo: -
"Kuinka minä [...] tekisin niin suuren pahanteon -
ja rikkoisin Jumalaa vastaan!"
"Katso, isäntäni ei itse välitä mistään, mitä talossa on, -
vaan on uskonut minun haltuuni kaikki, mitä hänellä on.
Hänellä ei ole tässä talossa enemmän valtaa kuin minulla, -
eikä hän ole kieltänyt minulta mitään, paitsi sinut, -
koska olet hänen puolisonsa. Kuinka minä siis tekisin -
niin suuren pahanteon ja rikkoisin Jumalaa vastaan!"
Vaimo viettelemällä viettelee -
ja päivästä toiseen ympäröi häntä tällä samalla pyynnöllä.
Eräänä päivänä hän päättää ottaa tuon miehen väkisin, -
jos se ei kerran itse suostu, ja tarttuu hänen viittaansa.
Joosef pakenee kauas. Hän ei halua saastuttaa itseään.
Hän ei halua rikkoa isäntäänsä eikä Jumalaa vastaan.
Mitä Potifarin vaimo tekee?
Hän juoksee tuo vaippa kädessä, menee talonväen luo ja huutaa: -
"Katsokaa, hän on tuonut meille hebrealaisen miehen -
pitämään meitä pilkkanaan; tämä tuli luokseni -
maatakseen minun kanssani, -
mutta minä huusin kovalla äänellä." Niin hän pelästyi ja pakeni.
Tietysti talonväki uskoi. Ja kun Potifar tuli kotiin...
[itkua]
Sinun poissa ollessasi täällä tapahtui ihan kamalia asioita.
"Tuo hebrealainen orja, jonka olet tuonut meille, -
tuli luokseni pitämään minua pilkkanaan; -
mutta kun minä kirkaisin ja huusin, -
jätti hän vaippansa viereeni, pakeni ja riensi ulos."
Näin sinun orjasi on tehnyt minulle.
Ei Potifar voinut epäillä, että hänen vaimonsa valehtelee.
Että vaimo on ollut se, joka on yrittänyt väkisin vietellä miehen.
Hän uskoi.
Ai, sellainen orja? Ja hän kun oli siihen luottanut.
Ja niin kuuntelematta Joosefia Potifar laitatti hänet vankilaan, -
paikkaan, jossa kuninkaan vangit säilytettiin.
Hän jäi sinne vankilaan.
Kun Jumala on viemässä asioita eteenpäin, -
Hän tekee ihan ihmeellisiä käänteitä.
Syyttä suotta vankilassa ollessaan Joosef ei katkeroitunut.
Hän valitsi anteeksiantamisen ja eli anteeksiantamuselämää.
Hän palveli, niin kuin palvellaan Jumalaa siellä vankina ollessaan.
Hyvin pian hänelle annettiin vankilan avaimet.
Hän oli käytännössä vankilan johtaja.
Jos otetaan täällä Suomessa vaikka Sukevan vankila, -
ja sinne tulisi vanki. Mitä ajattelet siitä, -
jos aika pian hänelle annettaisiin koko vankilan avaimet.
Hoida sinä tätä vankilaa, kun näyt olevan niin hyvä mies.
Ei se mitään, että Potifarin vaimon kanssa tuli ongelmia.
Täällä ei ole naisia. Sinä osaat hyvin hoitaa asiat. Hoida kaikki.
Huolehdi tästä vankilasta. Huolehdi vangeista.
Ja niin hän teki. Jumalan mielisuosio oli hänen yllään, -
ja hän kohosi vankina käytännössä vankilan johtajaksi.
"Eikä vankilan päällikkö ollenkaan valvonut sitä, -
mikä oli Joosefille uskottu, sillä Herra oli Joosefin kanssa.
Ja Herra antoi menestyä sen, mitä hän teki."
Hän palveli rakkaudella vankilassa -
armollisella ja anteeksi antavalla mielellä kaikkia niitä kohtaan, -
jotka olivat rikkoneet häntä vastaan, -
viimeisimpänä Potifarin vaimo.
Hän rukoili ja muisteli isän sanoja ja sitä unta.
Hän ihmetteli, mitä on tapahtumassa, -
mutta ei kovettanut eikä katkeroittanut sydäntään.
Jumala oli antanut hänelle profetaalisten unien lahjan -
ja puuttui jälleen tilanteisiin. Hän antoi vankitovereille unen.
Tämä kertoo jotain Joosefin luonteesta, -
kun hän heti huomaa tovereitten pahan mielen.
Hän ei ollut vain vankilan johtaja, -
vaan myös terapeutti ja sielunhoitaja.
Hän meni jututtamaan, mikä mieltä painaa. Hän näki huolen ja murheen.
Molemmat sanovat nähneensä unen - juomanlaskija ja leipuri.
Hän kertoo juomanlaskijalle, että Jumala antaa siihen selityksen.
Kolmen päivän päästä, kun on kunin- kaan juhlat, hän korottaa sinut.
Sinä palaat takaisin entiseen tehtävääsi.
Muista silloin minua, kun sinne palaat. Olen täällä syyttömänä.
Kaikki on valhetta, miksi minut on tänne laitettu.
Sano se maan johtajalle, niin että hän vapauttaa minut täältä.
Ettei minun tarvitse enää turhaan täällä olla. Muutakin voisin tehdä.
Sitten hän sanoo leipurille: -
"Samoissa juhlissa sinun pääsi katkaistaan. -
Sinulla on kolme päivää elinaikaa." Ja näin tapahtui.
Usein käy kuitenkin niin, että kun omat ongelmat menevät ohi, -
ja elämä helpottuu, niin täysin unohdetaan ne entiset vaiheet, -
ja varsinkin ne toverit, jotka edelleen ovat niissä vaikeuksissa.
Niin juomanlaskijakin unohtaa kokonaan Joosefin ja vankilan -
ja sen, mitä hän lupasi Joosefille.
Joosef ei tiennyt hänen unohtaneen. Hän odottaa.
Joka aamu hän herää ja miettii, -
joko hän on kertonut faraolle.
Tuleeko tänään joku hakemaan minut?
Sieltä kuuluu avainten kilinä ja kolina ja kaikenlaisia ääniä.
Joosef odottaa ja valmistautuu siihen, -
että nyt hänet haetaan. Nyt oikeus tapahtuu.
Nyt on totuus tullut ilmi Hän pääsee täältä pois.
Kuluu kymmenen päivää. Kuluu kuukausi.
Kuluu puoli vuotta. Kuluu vuosi. Ei kuulu.
Joosef jatka palvelemistaan ja antaa anteeksi juomanlaskijalle.
Hän valitsee ottavansa tämänkin Jumalan kädestä.
365 päivää eikä ole tullut apua.
400 päivää... 500 päivää... 600 päivää...
Eikä apua vaan kuulu.
Kyllä Joosef välillä mietti, mitähän Jumala on nyt tekemässä, -
mutta hän jatkaa sydämellään palvelua - vankina.
Kun Jumalan aika tulee ja Jumalan kello naksahtaa siihen kohtaan, -
missä Hänen suunnitelmassaan ja aikataulussaan on muutosten aika, -
niin silloin ei mikään voi estää niiden tapahtumista.
Jälleen Jumala ottaa Joosefin profeetallisten unien lahjan käyttöön.
Niin Hän antaa faraolle unen.
Farao näki unen, jota kukaan ei osannut valtakunnassa selittää.
Ja siihen -
Herra puuttuu.
Silloin juomanlaskija muistaa rikkeensä: -
hän on unohtanut Joosefin. Vankilassa on mies, -
joka osaa varmaan selittää faraon unen.
Siinä samassa -
Joosef haetaan, hänen partansa leikataan, -
hänelle pannaan puhtaat vaatteet, ja hän tulee faraon eteen.
Farao saa kuulla, mitä hänen unensa merkitsevät.
Pyytämättä Joosef antaa faraolle tiedon ja viisauden sanat, -
jotka Jumala hänelle antaa. "...että uni toistui faraolle, -
se tietää, että Jumalan on asian varmasti päättänyt -
ja että Jumala antaa sen pian tapahtua."
Seitsemän lihavaa vuotta, sitten seitsemän laihaa vuotta.
"Nyt valitkoon siis farao ymmärtäväisen ja taitavan miehen -
ja asettakoon hänet Egyptin halli- tusmieheksi. Näin tehköön farao: -
asettakoon päällysmiehiä maahan ja ottakoon viidennen osan -
Egyptin maan sadosta seitsemänä viljavuotena.
Ja koottakoon näinä hyvinä vuosina, jotka tulevat, kaikki niiden sato -
ja kasattakoon viljaa faraon haltuun, talletettakoon sato -
kaupunkeihin ja säilytettäköön, niin että maalla on eloa säästössä
seitsemän nälkävuoden varalle, jotka kohtaavat Egyptin maata.
Niin ei maa joudu perikatoon nälänhädän aikana."
Tämä miellytti faraota ja hän sanoi: -
Onko maassamme ketään muuta näin viisasta miestä -
kuin tämä Joosef?
"'Koska Jumala on sinulle ilmoittanut kaiken tämän, -
ei ole ketään niin ymmärtäväistä ja taitavaa, kuin sinä olet.
Hoida siinä minun taloani, ja sinun käskyäsi totelkoon -
kaikki minun kansani; ainoastaan valtaistuimen puolesta -
minä olen sinua korkeampi.' 'Katso, minä asetan sinut -
koko Egyptin maan hallitusmieheksi'.
Ja farao otti sinettisormuksensa kädestään ja pani sen -
Joosefin käteen ja puetti hänen ylleen hienot pellavavaatteet ja -
ripusti kultakäädyt hänen kaulaansa.
Ja antoi hänen ajaa omissa, lähinnä parhaissa vaunuissaan, -
ja hänen edellään huudettiin: abrek! [Polvillenne!]
Niin asetettiin hänet koko Egyptin maan hallitusmieheksi.
Ja farao sanoi Joosefille: 'Minä olen farao, -
mutta sinun tahtomattasi älköön kukaan nostako kättä tai jalkaa -
koko Egyptin maassa'."
Ja farao antoi hänelle Aasenatin, -
Poti-Feran tyttären vaimoksi.
Joosef oli 30 vuoden ikäinen.
Kun Jumala puuttuu asioihin, -
yhdessä vuorokaudessa -
vangista tulee Egyptin pääministeri.
Hebrealainen maahanmuuttaja, orja, vanki, -
joka kantaa sinettisormusta, -
faraon sinettisormusta, merkkinä vallastaan tässä maassa.
Jumala käänsi Joosefin kohtalon siunaukseksi koko maalle -
ja ennen kaikkea siunaukseksi hänen isänsä kodille, -
jolle hän oli valmistamassa uutta vaihetta.
Hyvin usein, kun Jumala vie meitä -
syvälle anteeksiantoprosessiin, Hän ensin lohduttaa meitä.
Niin Joosefille annettiin vaimo ja kaksi poikaa, -
Manasse ja Efraim.
Joosef sanoi Manassesta: "Jumala on saattanut minut unhottamaan -
kaikki vaivani ja koko isäni kodin".
Minulla on nyt oma perhe, oma lapsi ja oma vaimo.
Kun hän sai Efraimin, hän antoi nimen Efraim, joka tarkoittaa -
"Jumala on tehnyt minut hedelmälliseksi kärsimysteni maassa".
Hän tuli lohdutetuksi. Lohdutettuna hän hallitsi maata -
viisaudella ja ymmärryksellä seitsemän hyvän vuoden aikana.
Hän kokosi kaikenlaisen viljan seitsemää huonoa vuotta varten.
Oli mennyt jo pari vuotta huonoa aikaa, -
kun Jaakob eräänä päivänä sanoo kaukaisessa maassa pojilleen: -
"Nyt kuolemme nälkään, ellette mene Egyptiin hakemaan viljaa."
Oli aika kohdata.
Ja veljet tulevat.
Oi, sinä korkein Egyptin pääministeri, hallitsija!
Ole meille armollinen.
Anna meille viljaa.
Joosef tuntee veljensä ja päättää koetella heitä, -
ovatko he edelleen samanlaisia.
Hän voi vain aavistella sitä kaksoiselämää, -
mitä veljet ovat joutuneet kokemaan vuosikymmenet.
Valheen kanssa eläminen on helvettiä.
Näytellä isälle, että Joosef on kuollut, vaikkei olekaan.
Nähdä isän suru vuosikaudet niin, että kaikki johtuu heidän valheestaan.
Eivät he voineet jakaa sitä surua ja kipua.
He kaikki elivät syyllisyydessään, kaksoiselämässään ja valheessaan.
He olivat yksinäisiä ja eristyksissään.
He olivat pettäneet isän - ja Joosef-veljensä.
He kantoivat tätä valhetta elämässään.
He elivät jatkuvassa ristiriidassa. Onni oli kaukana.
Isä jotenkin aavisti, että kaikki ei ole niin kuin näyttää.
Ei hän ottanut poikien lohdutusta vastaan.
He kertoivat, että heitä on ollut alkujaan 12, mutta yksi on kuollut.
Nuorin on kotona.
Joosef sanoo: "Vakoilijoita olette. Kaikesta sen näkee. Vankilaan!"
Silloin hän kuulee, että veljet ovat olleet prosessissa.
He alkavat keskustella siitä, että tekivät väärin. Siksi tämä kohtelu.
Jumala on nähnyt väärän tekomme.
Emme kuunnelleet Joosefin armon- pyyntöjä, miten hän tuskassa huusi.
Joosef menee pois ja itkee.
Hän ei näytä tässä vaiheessa kyyneleitään veljilleen, -
mutta hän tajuaa, että veljet vasta ovatkin olleet vankilassa.
Hän on ollut sisäisesti vapaa ja onnellinen. Hän tietää nyt, -
että Jumala ajaa hänen asiaansa, mutta heillä ei ole ollut vapautta.
Heillä on ollut hirvittävät vuodet.
Niin hän koettelee. Laittaa hakemaan Benjaminia.
Hän ottaa Simeonin vangiksi eikä päästä, -
ennen kuin nämä ovat tuoneet veljen tänne näytille.
Niin Benjamin tulee.
Joosef vielä koettelee kerran, tekisivätkö saman tälle.
Hän laittaa maljakon sinne säkkiin.
Joo, tämä Benjaminhan se olikin se varas!
Hänet otetaan vangiksi, ja te muut saatte mennä isänne luo.
Juuda sanoi luvanneensa isälle.
Emme enää kestä nähdä isän tuskaa, että menettäisi toisenkin.
Isällä ei ole sitten enää ketään.
Isällä oli vain nämä kaksi poikaa, joita hän rakasti.
Toinen on kuollut. Emme voi antaa Benjamininkin mennä pois.
Emme voi jättää häntä. Ota minut. Lupasin isälleni, -
että minä maksan hengelläni Benjaminin.
Kaikki veljet pyytämällä pyytävät: -
"Älä anna meidän saattaa isää hätään!"
Silloin Joosef näkee, että kaikki on muuttunut.
Sydämet ovat muuttuneet. Nyt vastassa ovat toisenlaiset veljet.
Hän sanoo: "Menkää, palvelijat, pois!"
Siinä lattialla edessä kumarassa olevat 11 veljeä -
kuulevat sanat: "Minä olen Joosef" omalla heprean kielellään.
Ne unet. Tässä me olemme kumartuneina Joosefin edessä.
Mutta Joosef on täynnä laupeutta.
Hän itkee ääneen. Hänellä on ollut niin ikävä veljiä.
Ei hänellä ole mitään katkeruutta, ei anteeksiantamattomuutta.
Koko hoviväki kuulee, kun hän itkee niin kovasti.
Vieläkö isäni elää? Tulkaa tänne luokseni. Tulkaa!
Hän halaa jokaista veljeään ja itkee.
Ja Benjaminin kohdalla hän vaan itkee ja itkee.
Minun rakas pikkuveljeni.
Minä sain vielä nähdä hänet. Kaikki on annettu anteeksi.
Hän sanoo: "Älkää nyt olko murheis- sanne älkääkä pahoitelko sitä, -
että olette myyneet minut tänne, sillä Jumala on minut lähettänyt -
teidän edellänne pitääkseen teidät hengissä."
"Jumala lähetti minut teidän edellänne säilyttääkseen teille -
jälkeläisiä maan päällä ja pitääkseen teidät hengissä, -
pelastukseksi monille. Ette siis te ole lähettäneet minua tänne, -
vaan Jumala; hän asetti minut faraon neuvonantajaksi -
ja koko hänen hovinsa herraksi ja koko Egyptin maan valtiaaksi."
Ette te lähettäneet minua, vaan Jumala.
Hän oli kaiken antanut sydämestään anteeksi.
Hänellä ei enää ollut mitään velkomista.
Hän lähettää hakemaan isän, kertomaan, -
miten Jumala on pitänyt ja pitää huolen kansastaan.
Hän sanoo vielä, että älkää riidelkö matkalla.
Hän arvelee, että siellä saatetaan nyt vähän keskustella.
Älkää riidelkö matkalla.
Veljet varmaan miettivät, miten tämä asia kerrotaan isälle.
On aika tulla totuuteen.
Isä, valehtelimme sinulle kaikki nämä vuodet.
Olemme eläneet valheessa. Oikeasti Joosef ei ole kuollut.
Hän elää. Myimme hänet orjaksi. Nyt hän on Egyptin pääministeri.
Mies, joka oli kova ja jota me kumartelimme, onkin Joosef!
Isä, hän on kiinnostunut sinusta ja haluaa sinun lähtevän sinne heti!
Hän haluaa nähdä sinut! Joosef elää.
Isä on täysin kuuro poikien puheille.
Hän on ajat sitten menettänyt luottamuksen näihin poikiin.
Sitten hän näkee vaunut, upeat Joosefin lähettämät vaunut.
Silloin hän uskoo. Noita pojat eivät ole voineet hankkia.
Ne ovat sen verran arvokkaat. Hän sanoo: -
"Nyt on minulla kyllin; poikani Joosef elää vielä, -
minä menen häntä katsomaan, ennenkuin kuolen".
17 vuotta hän oli saanut pitää Joosefia kotona -
ja 17 vuotta hän sai elää poikansa Joosefin lähellä Egyptissä.
Jumala korvasi ne vuodet, jotka hän oli menettänyt.
Hänen sydämensä elpyi. Hän siunasi Efraimin ja Manassen.
Hän pani kädet ristiin. Joosef yritti korjata, että teet väärin.
Manasse on vanhempi, mutta hän sanoi profetaalisesti: -
"Ei niin. Minä tiedän, mutta tästä nuoremmasta tulee suurempi."
Jumala on Jumala. Hän tekee asioita, niin kuin Hän tahtoo.
110-vuotiaana Joosef kuolee onnellisena ison sukunsa, -
lasten, lastenlasten, lastenlasten- lasten kanssa.
Viimeiseksi hän pyytää lupauksen.
"Minä kuolen, mutta Jumala pitää huolen teistä ja johdattaa teidät -
tästä maasta siihen maahan, jonka hän valalla vannoen on luvannut -
Aabrahamille, Iisakille ja Jaakobille".
"Kun Jumala pitää huolen teistä, viekää silloin minun luuni täältä".
Näin voi toimia vain mies, joka elää anteeksiantamuselämää.
Sinä TV7:n katsoja voit tukea -
tämän ohjelman tuotantoa soittamalla numeroon -
0600-10177.
Puhelun hinta on noin 12 euroa.
Voit antaa tukesi myös pankkitilin kautta, joka näkyy kuvaruudussa.
Muistathan käyttää ruudussa näkyvää viitenumeroa, -
niin tukesi kohdistuu juuri tämän ohjelman tuotantoon.
Lämmin kiitos tuestasi!
Tekstitys: Tuula-Riitta Virrankare