Kysy menneiden aikojen suurilta, -
mistä kunniansa kudottiin.
Kysy, milloin matkansa varrella -
vaihtui vaatteensa taivaallisiin.
Moorian vuorella, -
Moorian vuorella...
Tervetuloa seikkailemaan tänään Rebekan elämäntarinan äärelle.
Myös TV7:n katsoja, olet lämpimästi tervetullut -
tutustumaan tarkemmin Rebekkaan ja hänen elämäänsä.
Jumalan suunnitelmissa on aina logiikka.
Hän ei tee mitään mielijohteesta -
eikä hänen suunnitelmissaan ole tyhjiä kohtia.
Kaikkivaltiaan Jumalan johdatus on aina täsmällistä ja pikkutarkkaa.
Ihminen itse päättää, luottaako hän Jumalaan -
vai katsooko asioita ihmisen silmin.
Isä, Poika ja Pyhä Henki!
Avaa meille tänään Rebekan elämän kautta jotain.
Opeta meitä, Pyhä Henki.
Jeesuksen nimessä. Aamen.
Naahor oli Aabrahamin nuorin veli.
Hän oli pesueen kuopus.
Hän ei lähtenyt Aabrahamin mukaan. Vain tämän veljenpoika Loot lähti.
Naahor ja hänen muut sisaruksensa jäivät Mesopotamiaan.
Naahor meni Milkan kanssa naimisiin, ja he saivat lapsia.
Lapsista kahdeksas oli Betuel, myös kuopus.
Betuelilla oli kaksi lasta.
Tuolloin oli näin pieni perhe hyvin harvinainen.
Vain yksi tyttö ja yksi poika.
Suurimmalla osalla saattoi olla 10, 12 tai 15 lasta.
Betuelin perheessä oli kuitenkin vain Rebekka ja Laaban.
Molemmat heistä elivät vaurasta elämää, -
sillä Betuelin perhe oli varakas ja rikas, -
niin kuin Aabrahamkin oli ollut ja oli.
Koko heidän sukunsa olivat poikkeuksellisen rikkaita.
Kauppiassukua, merkittäviä liikemiehiä koko sillä alueella.
Kun Rebekka kasvoi 2-lapsisessa perheessä, -
1. Mooseksen kirjan 24. luvun tuntumissa, -
hänen elämässään oli paljon niitä tilanteita, -
jolloin häntä rohkaistiin niin kuin Laabaniakin.
Molempia lapsia huomioitiin -
ja heille annettiin myös paljon tehtäviä. Oli työtä.
Rebekka oppi jo pienestä pitäen olevansa aika vahva.
Hän kykeni tekemään monenlaisia asioita. Häneen luotettiin.
Eikä hänen tahtoaan murskattu, -
vaan pienestä pitäen häntä rohkaistiin olemaan upea tyttö.
Hänelle kerrottiin, että hän osaa asioita.
Niin hänestä kasvoi todellinen tahtonainen.
Hän polki jalkaa: "Minä haluan!"
Ja Betuel suostui hänen tahtoonsa monta kertaa.
Hän oli tottunut näkemään, että tämä tyttö tietää, -
millaisen mekon se haluaa päällensä. Niistä ei neuvoteltu.
Rebekka oli myös hyvin ystävällinen.
Hän huomioi ihmisiä. Hän luontaisesti huomioi ihmisten tarpeita -
ja otti kontaktia.
Pikkuisen kasvaessaan hän näytti, -
että hän alkoi nopeasti ottaa ohjat käsiinsä -
ja hoiti asiat nopsasti. Oli hyvin käytännöllinen nainen.
Hän oli hyvin nopealiikkeinen, -
terve, hyväkuntoinen, reipasotteinen.
Hän oli innostunut kaikenlaisista uusistakin haasteista ja asioista.
Ahkeruutta ja rohkeutta ei häneltä koskaan puuttunut.
Hän oli tottunut elämään aamusta iltaan tekemällä kaikkea -
ja tarttumalla omatoimisesti toimeen.
Ei häntä tarvinnut kopistella: "Voisitko tehdä jotain?"
Hän tarttui asiaan nähdessään, mitä piti tehdä.
"Tässä olen valmiina. Hoidan sen homman."
Hänen työtehtäviinsä kuului mm. veden haku.
Silloisessa maailmassa se piti hakea kaivolta ja se oli elintärkeää.
Sitä paitsi hän oli sosiaalinen ja piti ihmisistä.
Sielläpä aina sai vaihdettua kaikki kuulumiset saman tien.
Sai jututettua kaikkia muitakin vedenhakijoita.
Eräänä päivänä hän oli jälleen kaivolla.
Kun hän oli tulossa kaivolle, -
hän näki siellä aivan vieraan näköisen ihmisen.
Tuo mies käveli häntä vastaan -
ja sanoi: "Anna minun juoda vähän vettä astiastasi".
Rebekka oli tottunut reagoimaan nopeasti ja heti auttamaan ihmisiä.
Hän sanoi: "Juo, herrani".
Sitten hän katsoi: "Hyvänen aika, sinulla taitaa olla 10 kamelia. -
Taitavat nekin olla janoissaan. Voin juottaa kamelisikin."
Ei kuka tahansa tyttö niin tekisikään.
Yksi kameli nimittäin juo noin 150 litraa.
Kun niitä oli 10, niin se tarkoittaa noin 1 500 litraa.
Niin Rebekka hakee vesiastiat sillä aikaa, -
kun Elieser istuu ja katselee tätä nuorta touhukasta naista.
Hän hakee vettä ensimmäiselle kamelille.
Ai lisää? Ei vielä riittänyt.
Hakee vettä toiselle kamelille.
Ja kolmannelle kamelille. Ja neljännelle ja viidennelle.
Ja kuudennelle. Ei näytä olevan vielä täynnä tuokaan kameli.
Aloittaa seitsemännelle, kahdeksannelle jne.
Kierros jatkuu niin kauan, että ne ovat juoneet kyllikseen.
Hiki valuu Rebekan päältä, mutta hän ei valita.
Hän on onnellinen, kun hän saa auttaa vierasta miestä.
Sitten hän kysyy, tarvitseeko mies yösijaa.
Heiltä kyllä löytyy yösija. On olkia, rehua, kaikkea.
"Lähdetkö meille yöksi?" Toimen tyttö!
Ei jäänyt aikailemaan, mitä pitäisi tehdä tässä uudessa tilanteessa.
No, vieras kysyi: "Kuka olet? Kenen tytär olet?"
Hän vastasi: "Olen Betuelin, Naahorin ja Milkan pojan, tytär".
Silloin mies kumartui -
ja rukoili Herraa ja sanoi: "Kiitetty olkoon Herra, -
minun herrani Aabrahamin Jumala, joka ei ole ottanut pois armoansa -
ja totuuttansa minun herraltani. Herra on johdattanut minut -
tätä tietä herrani veljen kotiin."
Saman tien toimen tyttö lähti liikkeelle.
Eipä kerennyt rupattelemaan, vaan lähti vauhdilla kotiin: -
"Ukki Naahor!
Vanhimman veljesi Aabrahamin palvelija on kaivolla! -
Hän kiittää Jumalaa, että Aabrahamin Jumala on tuonut hänet tänne."
Rebekalta kysyttiin, miksi tämä jätti miehen sinne.
Ja mitä hänellä on mukanaan.
Rebekalla oli veli, Laaban, joka rakasti rahaa ja vaurautta.
Kun hän näki ne nenärenkaat ja valtavat kultakorut, -
mitä Rebekka oli jo ehtinyt saada mukaan Elieserin antamana, -
niin hän ajatteli, että tämä mies täytyy heti ottaa vastaan heille.
Tiedä, mitä muuta vielä saadaan tältä mieheltä.
Niin Laaban lähti jututtamaan miestä ja sanoi: -
"Tule sisään, sinä Herran siunattu. Minkätähden seisot ulkona? -
Minä olen valmistanut tilaa talossa ja sijaa kameleille."
Oli tomeria lapsia tässä talossa! He hoitivat homman.
Ei tarvinnut vanhempien huolehtia, miten tehtäisiin.
Ei ollut oikein peräkamariainesta näissä.
"Niin mies tuli taloon, -
ja Laaban riisui kamelit ja antoi kameleille olkia ja rehua -
sekä hänelle ja hänen seuralaisilleen vettä jalkojen pesemiseksi."
Nimittäin 800 km Elieser oli tullut kymmenen kamelinsa kanssa.
Kameleita piti olla niin paljon, koska alueella oli paljon rosvoja.
Miesväkeä piti olla puolustamassa heillä mukana olevia kalleuksia.
Siinä vaiheessa Elieseriä katsotaan hyvin oudoksuen, -
minkälaisella asialla tämä Aabrahamin palvelija on.
Hän näet sanoi: "En syö, ennenkuin olen puhunut asiani".
Rebekan veli Laaban vastasi: "Puhu".
Siinä ei keretty odotella, että isä tai äiti vastaisivat.
Lapset hoitivat hommat hyvin itsenäisesti tässä talossa.
Hän sanoi: "Minä olen Aabrahamin palvelija.
Herra on suuresti siunannut minun herraani, -
niin että hänestä on tullut mahtava mies;"
"Ja herrani vannotti minua sanoen: 'Älä ota pojalleni vaimoa -
kanaanilaisten tyttäristä, joiden maassa minä asun, -
vaan mene minun isäni kotiin ja sukuni luo -
ja ota sieltä pojalleni vaimo'.
Silloin minä sanoin herralleni: 'Entä jos tyttö ei seuraa minua?'
Hän vastasi minulle: 'Herra, jonka edessä minä olen vaeltanut, -
lähettää enkelinsä sinun kanssasi ja antaa matkasi onnistua, -
niin että saat pojalleni vaimon minun suvustani ja isäni perheestä.
Silloin, kun saavut sukuni luo, olet vapaa valasta, -
jonka minulle vannoit; jos he eivät häntä sinulle anna, -
olet valasta vapaa'.
Niin minä tänään tulin lähteelle ja sanoin: -
'Herra, minun herrani Aabrahamin Jumala, -
jos annat onnistua sen matkan, jolla olen, salli sen tapahtua niin, -
että se neitonen, joka minun seisoessani tässä vesilähteellä -
tulee ammentamaan vettä ja sanoessani hänelle: -
'Anna minun juoda vähän vettä astiastasi', vastaa minulle: -
'Juo itse, ja minä ammennan myös sinun kameleillesi -'"
Koskaan et voi tietää, missä Jumalan suunnitelma piilee.
Toinen pyytää vain vettä ja reagoit vähän ystävällisemmin siihen.
Se onkin ollut merkki, jonka Elieser tarvitsi siihen, -
että tässä on Jumalan antama vaimo Iisakille.
Eipä ihme, että Elieser rauhassa katseli tarkkaan.
Kuinka kauan lie kestänyt 1 000-1 500 litran vedenkanto?
Kyllä hän katseli, että tällainen touhun emäntäkö on tulossa -
herrani pojalle Iisakille.
Ei Rebekka arvannut, mitä tämä siinä katseli.
"Tuskin olin lakannut näin puhumasta itsekseni, niin katso, -
Rebekka tuli sinne, vesiastia olallansa, -
astui alas lähteelle ja ammensi. Ja minä sanoin hänelle: -
'Anna minun juoda'. Hän laski nopeasti astian alas olaltansa -
ja sanoi: 'Juo, minä juotan myös sinun kamelisi'. Niin minä join, -
ja hän juotti myös kamelit."
"Ja jos nyt tahdotte osoittaa suosiota ja uskollisuutta -
minun herralleni, niin ilmoittakaa se minulle; jollette, -
niin ilmoittakaa minulle sekin, kääntyäkseni toisaalle, -
oikealle tai vasemmalle."
Elieser antoi mahdollisuuden heidän valita, -
vaikka merkki oli jo täyttynyt.
Laaban ja Betuel vastasivat sanoen: [isä saa vihdoin äänensä kuuluviin]
"Herralta tämä on tullut; emme voi tässä asiassa puhua sinulle -
hyvää emmekä pahaa. Katso, siinä on Rebekka edessäsi, -
ota hänet ja mene. Tulkoon hän herrasi pojan vaimoksi, -
niinkuin Herra on sanonut."
"Sitten palvelija otti esille hopea- ja kultakaluja sekä vaatteita -
ja antoi ne Rebekalle. Myöskin hänen veljelleen ja äidilleen -
hän antoi kallisarvoisia lahjoja. Ja he söivät ja joivat, -
hän ja hänen seuralaisensa, ja olivat siellä yötä.
Mutta kun he olivat nousseet seuraavana aamuna, sanoi hän: -
'Päästäkää minut menemään herrani luo'."
Tytön veli ja äiti vastustelivat. Ei kai näin nopeasti.
Täytyyhän meidän hyvästellä ja puhua rauhassa. Tilanne on uusi.
Tämä on iso asia.
Ei kai yhdessä päivässä tällaisia muutoksia?
"Anna tytön viipyä luonamme vielä joku aika, edes kymmenen päivää.
Sitten saat lähteä."
Elieser ei malttanut millään, kun hän oli jo löytänyt sen tytön, -
johon Jumalan merkki sopi. Hän selvästi piti tästä omatoiminaisesta, -
jolta hommat näyttivät sujuvan. Niin hän sanoi: -
"Älkää viivyttäkö minua, koska Herra on antanut matkani onnistua.
Päästäkää minut menemään, tahdon lähteä herrani luo".
He vastasivat hyvin poikkeuksellisesti -
sen ajan Lähi-idän kulttuuria ajatellen: -
"Kutsukaamme tänne tyttö ja kysykäämme häneltä itseltään".
No eipä ihme, että Rebekasta oli tullut tahtonainen, -
kun häneltä itseltään kysyttiin asioita.
Oli totuttu kysymään, mitä hän tahtoi.
Ja he kutsuivat Rebekan: "Tahdotko lähteä tämän miehen kanssa?"
Hän ei miettinyt hetkeäkään. Hän oli nopeiden ratkaisujen nainen.
"Tahdon". Lähdetään vaan.
Seikkailuja. Elämässä tapahtuu jotain uutta.
Olenhan jo parikymmentä vuotta odottanut.
Samaa kaivolla käymistä joka päivä.
Tuollaiset rikkaudet ja kalleudet! On tulossa hyvä naimakauppa!
Niin he lähtivät saman tien.
Rebekka sai ottaa mukaan oman imettäjänsä, Deboran.
Siihen aikaan imettäjä oli monta kertaa läheisempi kuin oma äiti.
Imettäjä oli viettänyt paljon aikaa imettämänsä lapsen kanssa.
Hän monesti tunsi tämän myös persoonana paljon paremmin.
Tiedä häntä - oliko imettäjä siinä takana, -
että Rebekasta oli kasvanut niin vahvatahtoinen nainen.
He lähtivät matkaan.
Siinä matkalla Elieser kertoo, -
että itse asiassa tuleva puoliso Iisak on 40-vuotias.
Hän on 20 vuotta vanhempi kuin Rebekka.
Ei ole muita lapsia.
Hän on Aabrahamin ja Saaran ainut yhteinen lapsi.
Tämä kaikki varmaan sai alkunsa kolme vuotta sitten.
Nimittäin ruhtinatar Saara kuoli.
Sen jälkeen aikansa surtuaan Aabraham alkoi miettiä, -
ettei hänellä ei ole jälkeläistä, ei ole miniää, vain yksi poika.
Jotain pitäisi tehdä.
Aabraham on vähän hidasliikkeisempi kuin sinä tunnut olevan.
Hän mietti asiaa rauhassa ja laittoi sitten minut asialle.
Rebekkaa vähän jännitti. Minkälainen mies on vastassa?
Minkälaisen Saaran telttaan hän pääsee?
Saara on hänen anoppinsa, jota hän ei koskaan tule näkemään, -
mutta appiukon kyllä. Siellä hän odottaa.
"Ja Iisak oli illan suussa lähtenyt kedolle käyskentelemään, -
ja kun hän nosti silmänsä, näki hän kamelien lähestyvän.
Kun Rebekka nosti silmänsä ja näki Iisakin, laskeutui hän nopeasti -
maahan kamelin selästä ja kysyi palvelijalta: 'Kuka on tuo mies, -
joka tulee kedolla meitä vastaan?'" Palvelija vastasi: -
"'Hän on minun herrani'.
Niin hän otti hunnun ja verhoutui siihen.
Ja palvelija kertoi Iisakille kaikki, mitä hän oli toimittanut.
Ja Iisak vei Rebekan äitinsä Saaran majaan ja otti hänet luokseen, -
ja hänestä tuli hänen vaimonsa, ja hän rakasti häntä.
Niin Iisak sai lohdutuksen äitinsä kuoltua."
Iisak oli ollut Saaralle hyvin rakas, -
ja äiti Saara oli ollut Iisakille hyvin rakas.
Ei hän ollut kaivannut omaa vaimoa niin kauan kuin äiti eli.
Heillähän oli oikein mukavaa yhdessä.
Ei siihen tarvittu ketään muuta tilannetta hämmentämään.
Kun äiti sitten kuoli, oli Iisakillekin alkanut tulla sellainen olo, -
että kyllä naisen käden jälki saisi näkyä talossa.
Vähän kaipasi jotain toisenlaistakin -
kuin vain tätä miesten elämää.
Ja niin tuli ihana Rebekka.
He kumpikin rakastivat toisiaan. Tuli rakkausavioliitto.
He oppivat yhä enemmän välittämään toisistaan, elämään arkea yhdessä.
Suunnittelemaan tulevaisuutta ja jakamaan unelmia.
Pikkuhiljaa heidän elämäänsä tuli varjo.
Saara oli kuulemma joutunut todella kauan odottamaan Iisakia.
Nyt näytti siltä, että ei Rebekkakaan saa lasta.
Ei vaan ala kuulua.
Meni vuosi, meni kaksi, meni viisi, meni kymmenen.
Meni viisitoista, meni kahdeksantoista.
Meni yhdeksäntoista.
Silloin Iisak päätti rukoilla vaimonsa puolesta.
"Ja Iisak rukoili Herraa vaimonsa puolesta, -
sillä tämä oli hedelmätön. Ja Herra kuuli hänen rukouksensa, -
ja hänen vaimonsa Rebekka tuli raskaaksi.
Ja lapset sysäsivät toisiaan hänen kohdussansa.
Niin hän sanoi: 'Jos näin käy, minkätähden minä elän?'
Ja hän meni kysymään Herralta."
Rebekka koki, että siellä onkin kaksi.
Ikään kuin ne tappelisivat. Sysäsivät toisiaan hänen kohdussaan.
Minkä tähden minä elän? Tätä hän ei jakanut Iisakin kanssa, -
vaan meni itse ensin kysymään Herralta, -
mitä tämä tarkoittaa.
Ja Herra vastasi: "Kaksi kansaa on sinun kohdussasi, -
kaksi heimoa erkanee sinun ruumiistasi, -
toinen heimo on toista voimakkaampi, vanhempi palvelee nuorempaa.
Kun hänen synnyttämisensä aika oli tullut, katso, -
hänen kohdussaan oli kaksoiset.
Joka ensiksi tuli hänen kohdustaan, oli ruskea -
ja yliyltään niinkuin karvainen vaippa; -
sentähden pantiin hänelle nimeksi Eesau.
Senjälkeen tuli ulos hänen veljensä, -
ja hän piti kädellään Eesaun kantapäästä.
Ja hänelle pantiin nimeksi Jaakob."
Isä oli 60-vuotias heidän syntyessään, -
ja Rebekka oli 40-vuotias.
Isä rakasti metsästämistä ja kaikenlaisia haasteita.
Nähdessään poikansa Eesaun, joka oli kuin karvainen pallo, -
hän heti sanoi, että tuossa on miehen ainesta.
Hänen sydämensä alkoi sykkiä heti tälle esikoispojalle!
Pieni isoveljeä kantapäästä pitävä hentoinen olisi voinut olla tyttö.
Näin Rebekka ajatteli. Hän oli niin hento, pieni ja hellyttävä.
Hänen kaikki äidinvaistonsa heräsivät.
Tuo pieni tarvitsee minun suojeluani.
Hänen sydämensä kiintyi heti tähän Jaakobiin.
20 ihanan vuoden jälkeen, jolloin heidän yhteytensä oli ollut hyvä, -
perheeseen syntyivät kaksoset.
Samana päivänä perhe jakaantui kahtia.
Oli isän poika ja oli äidin poika.
Alkoi tuskallinen, -
kaikenlaisten mustasukkaisuuksien aika perheessä.
Jaakob koki kasvaessaan, ettei isä häntä huomaa.
Vain äiti huomaa ja rakastaa.
Eesau taas koki, että ei äiti häntä huomaa.
Vain isä hänet hyväksyy ja häntä rakastaa.
Kun perheessä näin tapahtuu, -
silloin aletaan yleensä vihata sitä toista sisarusta, -
eikä sanota yleensä isälle ja äidille, että ette saa tehdä näin.
Me tarvitsemme kummankin vanhemman rakkauden.
Kumpikin tarvitsee sekä isän että äidin huomion ja rakkauden.
Sitä ei yleensä sanota ääneen, mutta tehdään se, -
niin kuin he jo kohdussakin tekivät: tökitään toisiaan -
ja ollaan vähän ilkeitä.
Tehdään kaikenlaisia konnankoukkuja.
Sillä tavalla huudetaan sanattomasti, -
että tahtoisin toisenkin vanhempani rakkauden.
Usein näissä tilanteissa ollaan aika kädettömiä.
Sisarukset eivät osaa sitä sanoittaa. Se vain aina haavoittaa.
Miksi tuo tekee minulle sellaista? Miksi se kohtelee mua noin?
Miksi se sanoo minulle noin?
Tämä oli Jaakobin ja Eesaun arkea, -
Iisakin ja Rebekan arkea.
Yhä enemmän he suuntautuivat näin.
Isä kannusti Eesauta: "Opetan sinut metsästämään! -
Lähdetään yhdessä hankkimaan meille valtavasti lihaa. -
Meillä on aina kylliksi tuoretta lihaa. -
Opetan sinulle, miten kunnolla hankitaan riistaa."
Äiti lupasi opettaa Jaakobin keittämään keittoja.
Minä opetan sinut tekemään hyvää ruokaa, -
hoitamaan tätä kotia kanssani.
Siinä he samalla paljon juttelivat.
Iisak ja Eesau eivät niinkään paljon jutelleet. He toimivat.
He metsästivät ja touhuilivat kaikkea.
Jaakob ja Rebekka, äiti ja poika, keskustelivat paljon.
Äiti kertoi varmaan jossain vaiheessa myös Jaakobille, -
että kun sinä ja Eesau olitte vielä kohdussa, -
niin kysyin Jumalalta, miksi te sysitte toisianne.
Jumala sanoi, että vanhempi on palveleva nuorempaa.
Katsotaan, miten tämä toteutuu.
Kun Jumala kerran niin sanoi, kyllä se tapahtuu.
Eesau tulee palvelemaan sinua, Jaakob.
Kerran Eesau tuli metsältä ilman riistaa ja oli hyvin nälkäinen.
Tämä tapahtui vähän jälkeen appi Aabrahamin kuoleman.
Siis Iisakin isän ja Eesaun ja Jaakobin ukin kuoltua -
Eesau tuli metsältä nälissään ja sanoi: -
"Onko mitään ruokaa? Minulla on hirmuinen nälkä."
Jaakob muisti, mitä äiti oli kertonut.
Jaakob oli keittänyt ihanaa ruokaa.
Tuoksu tuli nälkäisen Eesaun sieraimiin.
"Ja Eesau sanoi Jaakobille: 'Anna minun särpiä tuota ruskeata, -
tuota ruskeata keittoa, sillä minä olen nälästä nääntynyt'."
Kyllä, yhdellä ehdolla.
"Myy minulle ensin esikoisuutesi".
Sitten saat tätä keittoa.
Äiti oli kertonut, että esikoisuuteen liittyi siunaus.
Se oli niin suuri siunaus, että sitä todella kannatti tavoitella.
Jos kerran Jumala oli niin sanonut, niin voi hän vähän auttaa Jumalaa -
ja ostaa sen esikoisuuden veljeltä.
Ja niin kävi.
"Eesau vastasi: 'Katso, minä kuolen kuitenkin, -
mitä minä esikoisuudellani teen?'
Jaakob sanoi: 'Vanno minulle ensin'.
Ja hän vannoi hänelle ja myi esikoisuutensa Jaakobille.
Ja Jaakob antoi Eesaulle leipää ja hernekeittoa.
Ja hän söi ja joi, nousi ja meni matkoihinsa.
Niin halpana -
Eesau piti esikoisuutensa."
Niin halpa hänelle oli siunaus.
Tämän jälkeen, kun Iisakista oli tullut -
suvun vanhin Aabrahamin kuoltua, -
Jumala lähti vahvistamaan Iisakia. Hän itse ilmestyi nyt Iisakille.
Tähän asti Iisak oli aina kuullut vain Jumalan ilmestymisestä isälle, -
isä Aabrahamille. Nyt Jumala ilmestyi hänelle itselleen ja sanoi: -
"'Älä mene Egyptiin, vaan jää asumaan maahan, -
jonka minä sinulle sanon. Oleskele muukalaisena tässä maassa, -
ja minä olen sinun kanssasi ja siunaan sinua.
Sillä sinulle ja sinun jälkeläisillesi minä annan kaikki nämä maat -
ja pidän valan, jonka minä olen vannonut -
sinun isällesi Aabrahamille. Ja minä teen sinun jälkeläistesi -
luvun paljoksi kuin taivaan tähdet ja annan jälkeläisillesi -
kaikki nämä maat, ja sinun siemenessäsi tulevat siunatuiksi -
kaikki kansakunnat maan päällä, -
sentähden että Aabraham kuuli minua ja noudatti, -
mitä minä noudatettavaksi annoin, minun käskyjäni, -
säädöksiäni ja opetuksiani.'
Niin Iisak asettui Gerariin."
Tämä muutto toi radikaalin muutoksen heidän elämäänsä.
Iisak oli juuri saanut Jumalan siunauksen.
Hän oli juuri kuullut sen koko maailmankaikkeuden Luojalta, -
kaikkien tähtien ja galaksien Luojalta.
Hän hallitsee meret, maat ja säät, ilmat, ihmiset ja eläimet.
Hän säätää asumisen ajat ja rajat. Hänen hallussaan ovat kansat.
Hän nostaa kuninkaat ja kaataa kuninkaat.
Tämä Jumala lupasi siunata Iisakia!
Hän oli juuri saanut tämän lupauksen.
Se tulee ensimmäiseen koettelemukseensa, -
kun paikkakunnan miehet kysyivät hänen vaimostaan.
Kuka tämä kaunotar on sinun mukanasi?
Hyvin usein perheissä sukupolvelta toiselle kulkevat -
tietyt vajavuudet.
Tehdään samoja virheitä ja syntejä, -
joita ovat vanhemmat tehneet. On nähty, että näin toimitaan.
Valhe oli sellainen malli, -
jonka Iisak oli nähnyt joissakin tilanteissa isältään Aabrahamilta, -
kun se liittyi kauniiseen Saara- äitiin.
Isä oli kaksi kertaa myynyt äidin sanomalla sisarekseen.
Hän pelkäsi, että ihanaa Saaraa halutaan niin paljon, -
että hän menettää henkensä - Jumalan lupauksista huolimatta.
Juuri nyt Iisak on saanut valtavat lupaukset.
Heillä on ollut hyvä avioliitto, ja he ovat rakastaneet toisiaan.
Heidän välissään ei ole ollut mitään hylkäämisen kipua.
Siinä kohtaa uudelle paikkakunnalle tullessaan -
Iisak valehtelee: "Hän on minun sisareni."
Tästä seuraa, että sisar viedään tietenkin kuninkaan luokse -
odottamaan hyvää aviopuolisoa.
Kerran kuningas katselee ikkunastaan ulos -
ja näkee, mitä kedolla tapahtuu.
Sehän on Iisak ja muka hänen sisarensa!
Hehän hyväilevät toisiaan! Häntä on petetty!
Hän saman tien tajusi, että Iisakhan on valehdellut hänelle.
Niin hän kutsuu tämän miehen luokseen ja sanoo: -
"Miksi olet sanonut: 'Hän on minun sisareni'?
Iisak vastasi hänelle: 'Minä ajattelin, -
että minut muuten ehkä tapetaan hänen tähtensä'.
Abimelek sanoi: 'Mitä oletkaan meille tehnyt!
Kuinka helposti olisikaan voinut tapahtua, että joku kansasta -
olisi maannut sinun vaimosi kanssa, -
ja niin sinä olisit saattanut meidät syyhyn!'"
Tämä Rebekalle 65-vuotiaana tapahtunut tilanne -
särki jotakin heidän avioliitostaan pysyvästi.
Rebekan luottamus aviomieheen meni.
Hän alkoi halveksia jollain tavoin sydämessään omaa miestään, -
joka ei suojellut häntä eikä puhunut totta.
Hän ei kertonut eikä tunnustanut häntä vaimokseen.
Hän pelkäsi enemmän niitä miehiä kuin Jumalaa, -
vaikka juuri oli saanut lupaukset.
Jotain särkyi ja meni rikki Rebekan sydämessä -
ja hän otti etäisyyttä puolisostaan Iisakista.
Ehkä hän vähän katkeroitui -
ja alkoi kantaa kaunaa. Hän valitsi katkeruuden -
Katkeruuden sappi alkoi myrkyttää häntä ja hänen elämäänsä, -
suhtautumistaan Iisakiin.
Luottamus ja ilo katosivat.
Luottamuspula tuli heidän välilleen ja ilo katosi avioliitosta.
Sen jälkeen tapahtui muutakin surullista: -
Eesau otti kanaanilaisia vaimoja.
Ei Jumalan tyttäristä, ei Jumalan kansasta, -
vaan hän otti niitä vaimoja, joita Jumala oli kieltänyt ottamasta.
Miniän ja miniöitä saadessaan Rebekka oli 80-vuotias.
Rebekka alkoi jollakin tasolla halveksia vielä enemmän Eesauta.
Hän ei hyväksynyt näitä miniöitä.
Hän ei halunnut taloonsa vieraita jumalia palvelevia miniöitä.
Oli jatkuva ristiriita arjessa. Jatkuva taistelu siitä, -
kenen jumalaa palvotaan, millaisia asioita pidetään tärkeinä.
Perhe oli muuttunut.
Rebekka ei jaksanut enää odottaa, -
varsinkaan, kun Iisak ihan selvästi oli menettänyt näkönsä.
Mikä harmaakaihi lie tullut, mutta kun ei näe, niin ei näe.
Hän kysyy asioita, jotka ovat ihan hänen edessään.
Ei kerta kaikkiaan! Hän joutuu olemaan jo miehensä silminäkin.
Kaikkeen tähän kyllästyneenä -
Rebekka ajattelee, -
että ei varmaan Jumala huolehdi tätä esikoisuusasiaakaan.
Se kuuluu nyt Jaakobille, koska hän kuuli, kun Eesau sen myi.
Aamulla Rebekka kuuli sen.
Omalle pojalleen -
Eesaulle, jota hän rakasti, Iisak sanoi: "Poikani!"
"Tässä olen". "Katso, minä olen tullut vanhaksi -
enkä tiedä, milloin kuolen. Ota siis aseesi, viinesi ja jousesi, -
ja mene kedolle ja pyydystä minulle riistaa.
Ja laita minulle herkkuruoka, minun mieliruokani, ja tuo se syödäkseni,
että minä siunaisin sinut, ennenkuin kuolen."
Tämä jae osoittaa, että heillä oli ollut tämä sopimus -
varmaan jo aika kauan. Eesau haki riistaa, tiesi isän mieliruoan -
ja valmisti isälle herkullista mieliruokaa.
Heillä oli yhteinen harrastus.
Tämä oli kuitenkin erikoista: hän sanoi "siunatakseni sinut, -
ennen kuin kuolen".
Rebekka tiesi tilaisuutensa tulleen.
Nyt hän ei enää odottaisi Herraa, joka ei näy tekevän yhtään mitään.
Tätä on riittänyt niin kauan, -
ja asiat näyttivät menevän vain surkeammaksi.
Ei Eesau välitä ollenkaan Mooseksen lain säädöksistä.
Pakko kai tässä on panna toimeksi.
Hän oli tottunut ottamaan vastuulleen asiat, jos tarve vaatii.
Niin hän päätti nytkin vähän edesauttaa asioita.
Jaakob, "katso, minä kuulin sinun isäsi puhuvan veljellesi Eesaulle -
ja sanovan: 'Tuo minulle riistaa ja laita minulle herkkuruoka -
syödäkseni, että siunaisin sinut Herran edessä, ennenkuin kuolen'.
Kuule siis, poikani, mitä sanon, ja tee, mitä minä käsken: -
mene laumaan ja ota sieltä minulle kaksi hyvää vohlaa -
laittaakseni niistä isällesi herkkuruuan, hänen mieliruokansa.
Ja sinun on vietävä se isäsi syödä, -
että hän siunaisi sinut, ennenkuin kuolee."
Mutta äiti, mehän olemme kuin yö ja päivä.
Minä olen pieni ja heiveröinen ja ihan karvaton, -
ja Eesau on ihan karvapallo.
Eihän tämä voi mitenkään onnistua.
Jos epäonnistun, ja isä huomaa minun valehtelevan, -
niin silloin hän siunauksen sijaan kiroaa minut.
En minä voi mennä. Sehän on väärin!
Mutta Rebekka sanoo: -
"Kohdatkoon se kirous minua, poikani; -
kuule vain, mitä minä sanon, mene ja nouda".
En tiedä, mitä olisi tapahtunut, jos Jaakob olisi tässä päättänyt, -
ettei halua tehdä vääryyttä. Ettei halua valehdella isälleen, -
vaikkei olisi saanutkaan hänen siunaustaan tai rakkauttaan.
Että olisi halunnut luottaa. Jos Jumala on sanonut äidille, -
että isoveli tulee häntä palvelemaan, -
niin jotenkin Herra sen tulee hoitamaan.
Jaakobilla ei kuitenkaan nähtävästi ollut omaa suhdetta Herraan.
Oli isän Jumala ja ukin Jumala.
Eikä ollut ainakaan Herran pelkoa, -
koska hän vääryydellä uskalsi äidin rohkaisemana -
lähteä hakemaan siunausta isältä.
"Niin hän meni noutamaan ne ja toi ne äidilleen; -
ja hänen äitinsä laittoi herkkuruuan, hänen isänsä mieliruuan.
Ja Rebekka otti vanhemman poikansa Eesaun parhaat vaatteet, -
jotka olivat hänen hallussaan talossa, ja puki ne -
nuoremman poikansa Jaakobin ylle.
Mutta vohlain nahat hän kääri hänen käsiinsä ja paljaaseen kaulaansa."
Kyllä Jaakob oli varmaan aika naurettava ilmestys, -
mutta Rebekka luotti siihen, että isä ei näe enää.
Jos tunnustelee, niin karvapallohan se siinä.
Ja haju oli tuttu: Eesaun vaatteet.
Ne aina haisivat riistalle, -
niin voimakkaalle riistalle, ettei jäänyt epäilystä, -
kenen ne olivat. Eivät Jaakobin vaatteet haisseet niin pahalta.
Nehän olivat keittiön tuoksuisia ja ihania.
"Sitten hän antoi herkkuruuan ynnä leipomansa leivän -
poikansa Jaakobin käteen. Ja Jaakob meni isänsä luo ja sanoi: 'Isäni!'
Hän vastasi: 'Tässä olen; kuka sinä olet, poikani?'"
Vaikka Iisak ei nähnyt, niin kyllä hän kuuli.
Ja olihan hän vuosikymmenet kuullut Eesaun ja Jaakobin äänet.
Toinen oli heleä ja hento, ja toinen möreä kuin metsänpeikko.
Tämähän erottui heti. Kuka sinä olet, poikani?
"'Minä olen Eesau, esikoisesi. -
Olen tehnyt, niinkuin käskit minun tehdä; -
nouse istumaan ja syö riistaani, siunataksesi minut.'
'Kuinka olet, poikani, niin pian löytänyt?'
'Herra, sinun Jumalasi, johdatti sen minun eteeni'.
Niin Iisak sanoi Jaakobille: -
'Tulehan lähemmä, poikani, tunnustellakseni, -
oletko sinä poikani Eesau vai etkö'."
Kaikki siihenastiset signaalit kertoivat Iisakille, -
että tämä ei voi olla Eesau.
Millään tämä ei voi olla.
Niin Jaakob tulee, ja Iisak tunnustelee.
Tuoksu? On.
Kummallista.
Ääni on Jaakobin ja kädet Eesaun. Ja tuoksuu Eesaulta.
Täytyyhän sen kai sitten olla Eesau.
Ei Jaakobilla koskaan ole tuommoista hajua eikä tuommoisia käsiä.
Jaakob vapisee siinä. Äiti seuraa ovelta, miten käy.
Entäs, jos se jostain muualta minua kokeilee?
Jos se vielä keksii epäillä ja kokeilee vaikka paidan alta?
Sinnehän ei ole laitettu sitä vohlan karvaa.
Jaakobin onneksi Iisak ei kuitenkaan enää -
halua sen enempää kokeilla -
ja Iisak siunasi hänet.
"Vielä hän kysyi: 'Oletko sinä todella minun poikani Eesau?'
'Olen'."
Näin yrittää Jaakob sanoa Eesaun mahdollisimman möreällä äänellä.
Silloin hän uskoo. "'Tuo ruoka minulle, -
syödäkseni poikani riistaa, että siunaisin sinut'."
Kun hän oli syönyt, hän sanoi:'Tule tänne ja suutele minua, poikani'.
Hän astui hänen luokseen ja suuteli häntä.
Niin Iisak tunsi hänen vaatteidensa hajun."
Vielä tähän asti hän epäili.
Voinko siunata, kun ääni on Jaakobin.
Joku tässä ei nyt sovi. Kaikki ei mene kohdalleen.
Mutta kun hän tunsi tuoksun, joka oli hänelle niin rakas!
Eesau, hänen sydämensä lapsi, esikoinen, -
joka oli tehnyt hänestä isän.
Eesau tuoksui.
"Katso, minun poikani tuoksu on kuin kedon tuoksu, -
jonka Herra on siunannut. Jumala antakoon sinulle taivaan kastetta -
ja maan lihavuutta, jyviä ja viiniä yllin kyllin.
Kansat palvelkoot sinua, kansakunnat sinua kumartakoot.
Ole veljiesi herra, ja äitisi pojat kumartakoot sinua.
Kirottu olkoon, joka sinua kiroaa, siunattu, joka sinua siunaa."
En tiedä, pystyikö Jaakob iloitsemaan -
tästä siunauksesta sydämensä pohjasta.
Vavisten hän lähti teltasta pois äidin luo.
Olen tehnyt, mitä sinä pyysit.
Samalla hän tiesi rikkoneensa isää vastaan ja veljeä vastaan -
ja Jumalaa vastaan.
Hän menetti itsekunnioituksensa valheella ja vääryydellä.
Hän vei esikoisuuden sokealta isältä.
Hän käytti hyväkseen isän sairautta.
Hirveä petturin olo jäi hänen sisälleen sen sijaan, -
että hän olisi voinut iloita siunauksesta.
Alkaa vihellys kuulua.
Eesau onnellisena tulee riistan kanssa, laittaa ruuan, viheltelee.
Hän menee isän luo. "Isä, tässä on riista. -
Jumala oli minulle niin suosiollinen. -
Sain juuri sitä, mitä sinä rakastat. -
Nyt on oikein todella hyvä ruoka sinulle."
- Kuka sinä olet? - No, Eesau.
"Minä olen poikasi Eesau, sinun esikoisesi".
"Kuka sitten oli se metsästäjä, joka toi minulle riistaa, -
niin että minä, ennenkuin sinä tulit, -
söin kaikkea ja siunasin hänet?
Siunattu hän myös on oleva."
Isä, eikö sinulla ole toista siunausta?
Onhan meitä kaksi poikaa. - Ei ole.
Se on peruuttamaton.
Ja Eesaun viha nousee!
Annapa olla, Jaakob, kun isä kuolee.
Siihen ei mene kauan. Silloin kuolet sinäkin!
Se siitä esikoisuudestasi sitten. Sitten minä olen esikoinen -
ja saan kaiken perinnön.
Hän vihasi äitiään sydämensä pohjasta.
Mikä petos! Mikä petturuus! Tuoko nainen on minut siittänyt!
Ja tuota suosikkipoikaansa se aina jaksaa suosia.
Kaikella vihalla ja katkeruudella hän vihasi äitiään.
Rebekka näki, että kohta lähtee Jaakobilta pää.
Hän sanoi Jaakobille: -
"Mene minun veljeni Laabanin luo, kunnes Eesaun viha lauhtuu. -
Hän ei nyt kykene hillitsemään itseään ja sinä menetät henkesi. -
Mene sinne." Rebekka oli 90-vuotias -
ja Jaakob ja Eesau olivat 50-vuotiaita.
Jaakob lähti nopeasti pakoon Rebekan ainoan veljen, Laabanin luo.
10 vuodeksi Rebekka jäi kotiin, -
jossa mykkyys oli ainoa olemassa oleva sana.
Jos ne katseet olisivat voineet tappaa, -
mitä Eesau häneen tulisilla silmillään vilautteli, -
niin hän olisi kuollut.
Luottamus ja yhteys eivät palautuneet.
Ja jos Iisak oli ollut hiljainen ennenkin, -
niin nyt se vasta olikin hiljaa.
Perhe hajosi. Yhteys katkesi. Luottamus meni.
Yksinäisenä -
ja valtavassa ikävässä Rebekka eli päivästä toiseen.
Jaakob ainoana oli pitänyt häntä hyvällä mielellä vuosikaudet.
Kun Jaakob lähti, koti oli tyhjä. Ja Rebekka oli rikkonut -
ainoiden jäljellä olevien perheen- jäsenten luottamuksen.
Ei ollut paluuta. Hän oli ottanut siunauksen omiin käsiinsä.
10 vuotta hän mietti, olisiko Jumala tehnyt jotain, -
jos hän ei olisi itse ottanut asioita omiin käsiinsä?
Mutta hän ei jaksanut odottaa eikä luottaa.
Joku perimätieto kertoo näin.
Siinä valtavassa ikävässä hän noin 100-vuotiaana lähti erämaahan -
kulkemaan satoja kilometrejä kohti Laabanin kotia -
saadakseen tavata vielä kerran poikansa Jaakobin.
Hän ei koskaan palannut siltä matkalta, vaan kuoli erämaahan.
Hän oli silloin noin 100-vuotias ja hänet haudattiin sukuhautaan.
Hän oli Jumalan valinta Iisakille, -
mutta hänellä oli myös mahdollisuus valita, -
kuinka hän suhtautuu Jumalan lupauksiin.
Siinä kohti hän otti ohjat omiin käsiinsä.
Sinä TV7:n katsoja voit tukea -
tämän ohjelman tuotantoa soittamalla numeroon -
0600-10177.
Puhelun hinta on noin 12 euroa.
Voit antaa tukesi myös pankkitilin kautta, joka näkyy kuvaruudussa.
Muistathan käyttää ruudussa näkyvää viitenumeroa, -
niin tukesi kohdistuu juuri tämän ohjelman tuotantoon.
Lämmin kiitos tuestasi!
Tekstitys: Tuula-Riitta Virrankare