Kysy menneiden aikojen suurilta, -
mistä kunniansa kudottiin.
Kysy, milloin matkansa varrella -
vaihtui vaatteensa taivaallisiin.
Moorian vuorella...
Lämpimästi tervetuloa seikkailemaan tänään Daavidin kanssa.
Tervetuloa TV7:n katsojat myös tutustumaan vähän tarkemmin -
Daavidin elämäntarinaan.
Saul oli ollut hyvin varhain kunin- kuudessaan tottelematon Jumalalle.
Herra oli vastannut kansan rukouksiin ja pyyntöihin -
ja antanut kuninkaan. Samuel oli voidellut hänet -
ja antanut pikkutarkat ohjeet, kuinka toimia.
Oikeastaan ensimmäisen viikon loppupuolella -
Saul oli jo tottelematon Jumalan Sanalle ja säädöksille.
Jumala alkoi katua sitä, että oli antanut Saulille kuninkuuden, -
oli antanut Saulille tällaisen mahdollisuuden.
Samuel oli elämänsä ensimmäisen kerran voidellut kuninkaan.
Se oli ollut tosi iso prosessi hänelle.
Hän oli pannut sydämensä uuteen kuninkaaseen kuin omaan poikaansa.
Hän tuki ja rukoili jatkuvasti hänen puolestaan. Oli esirukoilija.
Kannusti häntä ja eli hänen rinnallaan.
Samuel suri Saulia.
Samuelin oli tosi vaikea hyväksyä, -
että Jumala olikin poistunut Saulista -
ja katui kuninkuutta.
Sitten Jumalan piti nuhdella Samuelia.
Miksi sinä vielä suret Saulia, koska minä olen jo hyljännyt hänet?
Sitten Hän antoi mielettömän tehtävän Samuelille.
Se oli tehtävä, jonka edessä Samuel vapisi.
Oli monta kertaa jo ollut niin. Jos profeetat puhuivat väärin, -
eli ei osunut, niin se tiesi kivittämistä.
Mutta nyt Jumalan pyyntö tiesi varmaa kuolemaa, -
jos siinä vähänkin epäonnistuu.
Nimittäin Herra sanoi Samuelille: -
"Täytä sarvesi öljyllä ja mene; -
minä lähetän sinut beetlehemiläisen Iisain luo, -
sillä hänen pojistansa minä olen katsonut itselleni kuninkaan."
Aivan hirveä tehtävä!
Samuelin sydän oli siihen asti ollut Saulin takana.
Nuoren Saul-kuninkaan, jonka hän vasta oli voidellut kuninkaaksi.
Nyt sama Jumala käskee hänen mennä voitelemaan -
toisen, tuntemattoman ihmisen kuninkaaksi, -
jonkun beetlehemiläisen Iisain pojan.
Hän on aivan paniikissa. Mitä minä teen?
Se tietää varmaa kuolemaa, jos se menee Saulin tietoon.
Saul on kuningas! Eihän hän voi mennä voitelemaan kuningasta -
hänen kuninkaana ollessaan.
Hän vapisee, on peloissaan ja epävarma.
Hän pyytää siihen Jumalalta apua.
Eikös vaan Herra ole niin ihana, -
että Hän ymmärtää ihmisten epävarmuudet ja heikkoudet.
Hän on aina oivallinen antamaan sellaisia ratkaisuja, -
jotka sopivat sekä yhteisölle että Hänen suunnitelmilleen.
Kun Samuel tuskailee, miten hän voi mennä, niin Herra sanoo: -
"Ota mukaasi vasikka ja sano: 'Minä tulin uhraamaan Herralle'."
Ei sinun tarvitse sanoa, että tulit voitelemaan kuningasta.
Sanot, että tulin uhraamaan Herralle.
"Kutsu sitten Iisai uhrille, niin minä ilmoitan sinulle, -
mitä sinun on tehtävä; ja voitele minulle se, -
jonka minä sinulle osoitan."
Ja Samuel lähtee vasikkansa kanssa kohti Beetlehemiä.
Sieltä jo kaukaa tullaan vastaan ja kysytään, -
tietääkö hänen tulonsa hyvää.
Miksi profeetta tulee meidän paikkakunnalle? Mitä on menossa?
Hän sanoi tulevansa uhraamaan Herralle.
Missä Iisai on? Voitko Iisai kutsua poikasi -
kaikki myös uhraamaan Herralle.
Ja Iisai tottelee.
Tulee seitsemän komeaa, isokokoista poikaa.
Osa vahvoja sotilaita. Näkee ulko- muodosta, että on kuningasainesta.
Samuel katselee. Upeaa! Joku näistä.
Mahtavaa väkeä!
Seitsemän! Kyllä niistä nyt löytyy Jumalalle seuraava kuningas!
Hän käskee Iisain ja poikien pyhittäytyä ja tulla uhrille.
Niin Iisai pyhitti poikansa ja kutsui heidät uhrille.
He tulivat, ja Samuel näki Eliabin.
Oi, mikä mies! Ihan kuin Saulin jatkaja!
Komea, pitkä, upean näköinen sotilas!
Kaikesta päätellen tästä tulee varmasti kuningas.
Näin ajatteli Samuel.
Mutta Herra sanoi: "Älä katso hänen näköänsä -
äläkä kookasta vartaloansa, sillä minä olen hänet hyljännyt.
Sillä ei ole, niinkuin ihminen näkee: ihminen näkee ulkomuodon, -
mutta Herra näkee sydämen."
Ai? Ei siis Eliab.
No, on tässä kuusi muuta jäljellä.
No niin, Abinadab. Tämä varmaan. Komea tämäkin on ja upea sotilas.
Herra, onko tämä?
Ai, ei? Ei ole Herra valinnut sinua tähän tehtävään.
Ne ovat varmaan muita tehtäviä. Sitten tulee Samma.
Komea on kyllä. Pitkä ja upea mies tämäkin.
Ja sotilas varmaan. Ihan ulkonäöstä näkee.
Herra, onko tämä Samma seuraava kuningas?
Ai, ei. Ei ole.
No, onhan tässä vielä neljä jäljellä.
Onko tämä, Herra? Onko tämä kuningas?
Ei, ei ole tämäkään. Onko tämä?
Ei, ei ole tämäkään. No, onneksi on vielä kaksi jäljellä.
Herra, onko tämä tuleva kuningas?
Ei, ei ole tämäkään.
No, tämähän sen täytyy olla. Herra, puhu selvästi ja suoraan.
Onko tämä viimeinen se kuningas?
Mitä? Ei, ei ole.
Olenko kuullut Herraa väärin? Mitä on tapahtunut?
Enkö enää kuule Herran ääntä? Kaikki pojat ovat tässä -
eikä Herra ketään valinnut. Selvästi käski ottaa öljysarven -
ja tulla tähän paikkaan.
Yksi Iisain pojista näet on tuleva kuningas.
Nyt Jumala alkoi käsitellä Iisaita, -
joka jostain syystä ei oikein hyväksynyt yhtä lapsista, nuorinta.
Sehän oli vähän reppana, paimeneksi sopiva.
Ei sitä edes oltu kutsuttu sinne, minne perhe kutsuttiin.
Ei tullut edes mieleen, että kutsuttaisiin se pikku rääppänä, -
kun voidellaan kuningasta - tai perhetilanteisiin yleensä.
Ei niitä lampaita voi jättää yksikseen. Tulee vielä susi ja syö.
Siellä se joutaa olla.
Samuel kysyy: "Olivatko tässä kaikki lapsesi, Iisai?
Ovatko kaikki poikasi tässä?"
"No, kröhöm... miten tämän nyt sanoisi.
Pojat ovat kyllä tässä, mutta yksi reppana on vielä paimenessa.
Poika kai sukupuoleltaan hänkin, -
mutta ei hänessä ole kuningasainesta, ymmärräthän?
En vaivautunut edes hakemaan häntä sen vuoksi."
Samuel sanoi, ettemme asetu aterialle, -
ennen kuin tämä viimeinenkin on haettu.
Niin Iisai joutui nöyrtymään profeetan ja koko perheensä edessä.
Hän joutui äidin ja siskojen edessä sanomaan, että käykääpä hakemassa.
Menkää hakemaan. Ja niin Daavid tuodaan.
Hänet tuodaan siihen joukkoon, jossa alkaa hörähtely ja nauru.
Tuostako kuningas? Hyvä, kun pärjää paimenessa.
Kyllähän se laulaa osaa, mutta ku- ninkaan pitää osata tehdä muutakin.
Ei kansaa johdeta laululla, runoja tekemällä ja soittelemalla.
Kansaa johdetaan hallitsemalla.
Mutta koko perhe järkyttyy -
Samuelin seuraavista sanoista.
Hän sanoo kuulleensa Herraa, että tämä se on.
Tämäkö? Tässä ei ole yhtään kuningasainesta.
Ei mitään, mitä voisi ajatella valtion johtajaksi.
Tämä Jumalan mielestä kuningas?
No, kyllä sen ymmärtää. Saulinkin kanssa oli ongelmia.
Saul meni ensin piiloonkin, mutta on kyllä nyt kova pala.
On kyllä kova pala.
Siellä pantiin kädet näin, ja veljet katselevat pitkään.
Kyllä minä olisin ollut paljon parempi kuin tuo olematon.
Ei tuosta ole mihinkään.
Mutta Samuel sanoo: -
"Ja Herra sanoi: 'Nouse ja voitele tämä, sillä hän se on'.
Niin Samuel otti öljysarven, voiteli hänet hänen veljiensä keskellä.
Ja Herran henki tuli Daavidiin, siitä päivästä ja yhä edelleen.
Sitten Samuel nousi ja meni Raamaan."
Kauhea tehtävä! Samuel tiesi, että jos tämä tulee Saulin korviin...
Siellä oli niin monta todistajaa, että kuka tahansa voi laverrella.
Hän tiesi, että se on heti pää poikki.
Ja jos tulee korviin, kuka on voideltu kuninkaaksi, -
niin se on pää poikki. Voi olla, että koko perhe pääsee hengestään.
Samuel kuitenkin luotti Herraan.
Kyllä hän oli kuullut oikein. Oli Iisailla vielä poika!
Se poika oli Herran mielen mukainen.
Herra näkee sydämen eikä vain ulkomuotoa.
Ylistystä täynnä Samuel palaa Raamaan.
Silloin alkoi Herran koulu.
Daavidista alettiin tehdä kuningasta.
Koulutus oli aika merkillinen.
Hänellä oli jo kokemus, mitä on elää Herran kanssa laitumilla.
Hänellä oli kokemus, mitä on rukoilla hätätilanteessa.
Hänellä oli paimenen sydän. Hän ei ollut mikään palkkapaimen.
Hän oli sydämeltään paimen. Eräänäkin päiväni kävi niin, -
että kun Daavid soitti ja lauloi, niin yhtäkkiä hän näki, -
kuinka karhu hyökkäsi ja nappasi yhden pikku karitsan.
Ei Daavid jäänyt yhtään pienuudestaan huolimatta miettimään,
miten hänelle käy. Hän halusi hyökätä sen karitsan puolesta.
Hän tarrasi nopeasti kiinni karitsaan ja otti sen syliinsä.
Hän syöksyi karhun päälle ja tappoi sen omin käsin.
Olipa toinenkin kerta. Ilta oli jo ehkä hämärtymässä.
Oltiin vielä laitumella eikä aitoja ollut laitettu vielä kiinni.
Silloin tuli karjuva leijona!
Se ottaa heiveröisen pienen lampaan siitä yhtäkkiä -
ja lähtee sen kanssa juoksemaan.
Daavid ei aikaillut! Kuin sprintteri hän juoksi kiinni,-
tarrasi ihanaan, rakastamaansa lam- paaseen, otti rakkautensa kohteen.
Hän tarrasi kiinni jalopeuran partasyihin -
ja vetäisi kuonon kahtia.
Minun lammastarhaani ei tarvitse toiste tulla!
Tämän loppuivat sinun juhla- voittosi!
Hän rakasti laumaansa.
Hän oli valmis antamaan oman henkensä, -
niin että yksikään hänen laumastaan ei hukkuisi.
Yksikään ei joutuisi huonoille teille.
Yksikään ei joutuisi tapetuksi, satutetuksi, haavoitetuksi.
Hän taisteli lampaittensa puolesta. Ei hän näitä ollut kotona kertonut.
Miksi kertoisi? Häntä vain halveksittiin.
Häntä ei pidetty minään.
Hän piti ne sisällään, mutta laittoi taas runonpätkän tulemaan.
Herra on minun paimeneni, ei minulta mitään puutu.
Viheriäisille niityille hän vie minut lepäämään; -
virvoittavien vetten tykö hän minut johdattaa.
Vaikka vaeltaisin pimeässä laaksossa, en pelkäisi mitään pahaa, -
sillä sinun vitsasi ja sauvasi minua lohduttavat.
Olipa taas upeaa Jumalan kanssa!
Hän antoi voiton karhusta! Hän antoi voiton leijonasta!
Tämä kaikki oli syvälle Daavidin sydämeen laitettu.
Hän tiesi, että yhden hän tuntee: -
iankaikkisen, väkevän, kaikkivaltiaan Jumalan, -
jolle ei ole mikään mahdotonta. Ja se riittää.
Kun Jumalan Henki poistui Saulista -
ja Jumalan lähettämä paha henki tuli Saulin ylle, -
Hän alkoi riehua kuninkaan hovissa ja kysellä, -
tiedetäänkö ketään, joka osaisi soittaa musiikkia.
Hän kaipasi rauhoittavaa musiikkia. Tiedetäänkö hyvää soittajaa?
Jumalalla oli huippusuunnitelma: suoraan paimenesta hoviin.
Mikä aitiopaikka: aamusta iltaan soitella kuninkaalle -
ja katsoa, miten hän hoitaa kuninkaan tehtäviä.
Seurata, miten Saul hoitaa kuninkaallista tehtäväänsä tietäen, -
että Jumala on valinnut minut seuraavaksi kuninkaaksi.
Minun kuuluu opetella hyvin nämä tehtävät.
Minun kuuluu Herralle nöyrästi opiskella kaikki -
niin hyvin kuin voin etukäteen, -
valmistautua seuraavaan tehtävään, milloin se sitten onkin.
Niin Saul aina rauhoittuu, kun Daavid soittaa ja laulaa.
Kiitetty olkoon Herran pyhä nimi!
Hän soittaa ja laulaa armosta, Jumalan suuruudesta, rakkaudesta.
Saul rakastaa Daavidia.
Hän on saanut tosi hyvän terapeutin linnaan.
Heillä on tosi hyvä olla yhdessä.
Sitten välillä aina Daavid lähtee Iisain luo hoitamaan lampaita.
Niin oli taas tällainen jakso, -
että Daavid oli mennyt joksikin aikaa paimeneen auttamaan isää.
Daavid oli kaikessa rauhassa paimenessa ja kiitteli Herraa -
ja teki uusia runoja ja iloitsi siitä, -
mitä Herra oli hänen elämälleen varannut.
Eikös vaan isä tullut yhtenä iltana sanomaan: -
"Kuule, kolme veljeäsi ovat sodassa.
Mene katsomaan, miten he voivat. Vie heille näitä eväitä -
ja kerro terveisiä ja varmistu, että he ovat saaneet eväät."
Ja Daavid lähtee katsomaan veljiään sotaan.
Juuri kun hän on päässyt sotatantereelle, -
niin sielläkös alkaa melkoinen jylinä.
Hän oli kuuden kyynärän ja vaaksan pituinen.
Hänellä oli vaskikypäri päässänsä ja suomuspanssari yllänsä, -
ja rintahaarniska, joka painoi viisituhatta sekeliä, oli vaskea.
Säärissään oli vaskivarustukset ja selässä vaskikeihäs.
Peitsensä varsi oli kuin kangastukki.
Ja kilvenkantaja.
Tämä Goljatiksi kutsuttu mies huutaa jälleen -
- taitaa olla jo 40. päivä.
"Miksi te lähditte sotaan ja asetuitte sotarintaan?
Minä olen filistealainen, ja te olette Saulin palvelijoita; -
valitkaa joukostanne mies, joka tulee tänne minun luokseni.
Jos hän kykenee taistelemaan minua vastaan ja surmaa minut, -
niin me olemme teidän palvelijanne; mutta jos minä voitan -
ja surmaan hänet, niin te olette meidän palvelijamme -
ja palvelette meitä." "Minä olen tänä päivänä häväissyt -
Israelin taistelurivit. Antakaa tänne mies..."
Onko teillä miehiä? "Antakaa tänne mies, -
niin me taistelemme keskenämme."
Daavid oli täynnä Herran Henkeä.
Hän oli elänyt paimenessa niin lähellä Jumalaa.
Hän tiesi, millainen on todellinen sotajoukkojen Jumala, Herra Sebaot.
Hän kuunteli järkyttyneenä.
Miten on mahdollista, että veljet ja koko sotajoukko -
luikertelevat ja juoksevat pakoon, eikä Saul tee mitään.
Tällainen häväistys jo 40 päivää.
Hän sanoo heti: -
"Mitä saa se mies, joka surmaa tuon filistealaisen -
ja poistaa häväistyksen Israelista? Sillä mikä tuo ympärileikkaamaton -
filistealainen on häpäisemään elävän Jumalan taistelurivejä?"
Hänelle kerrottiin, että saa paljon rahaa -
ja kuninkaan tyttären vaimokseen ja hyvän aseman hovissa.
Siihenkös tulee Eliab, vanhin veli, -
rohkaisemaan vähän Daavidia.
"Miksi sinä olet tullut tänne, -
ja kenelle olet jättänyt sen pienen lammaslauman siellä erämaassa?
Minä tunnen sinun julkeutesi ja pahan sisusi; -
sinä olet tullut tänne katsomaan sotaa." Isojen poikien tekemisiä.
Daavid vastasi: "Mitä minä sitten olen tehnyt?
Saaneehan tuon verran kysyä."
Sanoilla on luova voima.
Tuli tunnetuksi, mitä Daavid oli sanonut: -
mikä tuo filistealainen on häpäisemään -
elävän Jumalan taistelurivejä? Niinpä se kerrottiin Saulille.
Hyvä uutinen kerrotaan eteenpäin, kun on olemassa joku, -
joka uskoo elävään Jumalaan ja luottaa Herraan.
Sana lähtee kiirimään eteenpäin. Se vie eteenpäin.
Se tuo toivon, antaa rohkeuden. On olemassa vielä elävä Jumala.
On olemassa joku, joka luottaa Häneen.
Saul sanoi, -
että kutsuttakoon tämä mies hänen luokseen.
Daavid on todellinen Jumalan mies.
Hän rohkaisee ensimmäiseksi pelokasta Saulia: -
"Älköön kenenkään mieli masentuko hänen tähtensä.
Palvelijasi käy taistelemaan tuota filistealaista vastaan."
Älä sure, kuningas Saul, tätä. Tämä on jo ratkaistu.
Me voitamme tämän. Hän on filistealainen.
Hän häpäisee elävän Jumalan rivejä.
Saul sanoo: "No, et sinä, ihan nuorukainen, -
voi mennä sotaan filistealaista vastaan.
Ymmärrätkö, että sinä olet nuori. Hän on sotinut nuoresta asti.
Et sinä voi mennä taistelemaan." Mutta Daavidilla on yllätys.
Hän kertoo, mitä hän on tehnyt pelastaakseen lampaan ja karitsan.
Miten hän on repinyt ne karhun ja leijonan suusta ja tappanut pedon.
Jos Jumala antoi voiton siinä, -
niin kyllä tuo elävän Jumalan taistelu- rivejä häpäisevä filistealainen -
voitetaan Herra Sebaotin avulla. Ei ole hätää. Minä menen sinne.
Se saa Saulin uskomaan, että hän voi oikeasti luottaa.
Vaikka tämä on nuori, hänen nuoruuttaan ei pidä katsoa ylen.
Tässä miehessä on Jumalan Henki.
Hän voi tälle miehelle uskoa oman kansansa.
Niin hän sanoi, että tässä ovat sotavarusteet, joilla voit mennä.
Ei Daavid ollut koskaan pitänyt mitään jäykkiä sotavarusteita.
Ne olivat raskaat ja hän oli paljon pienempi kuin Saul.
Eivät Saulin varustukset käyneet. Eivät toisen varustukset sovi.
Jumala antaa jokaiselle omat taisteluvarusteet.
Koskaan ei tarvitse mennä toisen saappaisiin.
Niin Daavid ottaa tutun oman pikkuisen linkonsa.
Hän valitsee joesta viisi liuskekiveä -
ja lähtee kaksintaisteluun.
"Kun filistealainen katsahti ja näki Daavidin, halveksi hän häntä;
sillä hän oli vielä nuorukainen, verevä ja kaunis näöltään.
Niin filistealainen sanoi Daavidille: 'Olenko minä koira, -
kun tulet sauva kädessä minua vastaan?'
Ja filistealainen kiroili Daavidia vannoen jumaliensa kautta."
Sitten hän sanoi: "Tule tänne minun luokseni, -
niin minä annan sinun lihasi taivaan linnuille ja metsän eläimille"
Daavid ei näistä häväistyssanoista masentunut.
Hän tunsi Jumalansa ja sanoi: -
"Sinä tulet minua vastaan miekan, peitsen ja keihään voimalla, -
mutta minä tulen sinua vastaan Herran Sebaotin nimeen, -
Israelin sotajoukon Jumalan, jota sinä olet häväissyt.
Tänä päivänä Herra antaa sinut minun käsiini, ja minä surmaan sinut, -
katkaisen sinulta pään ja annan filistealaisten sotajoukon ruumiit -
tänä päivänä taivaan linnuille ja metsän pedoille; -
ja kaikki maat tulevat tietämään, että Daavid on vahva.
Niinkö se oli? Ei!
Vaan, että Israelilla on Jumala!
Ja koko tämä suuri joukko tulee tietämään, -
ettei Herra anna voittoa miekan eikä keihään voimalla; -
sillä sota on Herran, ja hän antaa teidät meidän käsiimme."
Hän antoi välittömästi kunnian Jumalalle - jo etukäteen.
Hän puhui uskon sanoja, voiman sanoja ja väkevyyden sanoja.
Niissä ei ollut pienintäkään epäilystä siitä, etteikö voitto tulisi.
Hän juoksee nopeasti, ottaa kivet linkoonsa -
ja sinkoaa.
Ainut paikka, mikä Goljatilla oli suojaamaton, -
oli hänen otsassaan pieni kohta.
Kun Jumala on asialla, -
riittää se yksi pieni suojaamaton kohta vihollisella.
Sen jälkeen peli on pelattu. Vihollinen kaatui maahan.
Ei minkäänlaista epäselvyyttä.
Daavid ei jättänyt asiaa siihen. Hän vei sen todella loppuun asti.
Ei kyllä nouse enää tämän jälkeen! Hän näet juoksi -
ja Goljatin omalla miekalla veti vielä pään poikki.
On ollut aikamoinen kohtaaminen Daavidilla ja Saulilla uudestaan.
"Ja kun Daavid palasi takaisin surmattuaan filistealaisen, -
otti Abner hänet ja vei hänet Saulin eteen, -
ja hänellä oli kädessään filistealaisen pää." Aikamoinen tuliainen!
Tässä se on. Tässä se on.
Niin Saul kysyi häneltä: 'Kenen poika sinä olet, nuorukainen?'
Daavid vastasi: 'Palvelijasi beetlehemiläisen Iisain poika'."
Saul oli vilpittömän onnellinen tässä vaiheessa vielä siitä, -
että oli tullut voitto. Hänen henkensä, perhe ja kansa pelastuivat.
Tämä nuori mies mahdollisti sen.
Sitten he lähtevät.
Ei aikaakaan, kun naiset tulevat kohti ja laulavat.
He laulavat ja soittavat ja laulavat: -
Saul voitti tuhat, mutta Daavid kymmenentuhatta.
Vai näin tässä kävikin!
Ilo muuttui nopeasti taistelu- tantereeksi.
Ilmapiiri oli hetkessä toinen -
eikä koskaan palautunut takaisin entiselleen.
Saul ei näet voinut antaa anteeksi sitä, -
että Daavid oli saanut 10 000 pistettä naisilta, -
jotka lauloivat. Hän oli saanut vain 1 000.
Niin hän alkoi vihata Daavidia.
Daavid ei ollut tehnyt mitään ansaitakseen tämän vihan.
Ei saanut ensin luvattua vaimoa.
Saul antoi vanhimman tyttärensä toiselle miehelle.
Sitten hän kuuli, että nuorempi Miikal on rakastunut Daavidiin.
"No, nytpäs tässä on hyvä ansa", ajatteli Saul.
"Minäpäs teen melkoisen jutun. -
Ei tarvitse itse tuhota Daavidia, vaan tehkööt sen filistealaiset."
Täytyy sen vähän maksaa siitä, että saa vaimon.
Vain yksi mies Goljat ei riitä. Tarvitaan lisämaksu: 100 esinahkaa.
Se oli Daavidille mieleen. Hän oli taistelija.
Parempi on oikeasti maksaa hinta morsiamesta, tulevasta vaimostaan.
Ei siis vain sen takia, että kaatoi Goljatin.
Niin hän innoissaan kaksinkertaisti hinnan.
Hän toi Saulille 200 esinahkaa - ties missä pussissa lie tuonut.
Tässä on Miikalista, rakastamastani vaimosta hinta.
Niin hän sai vaimon itselleen. Hänestä tuli kuninkaan vävy.
Joonatan, kuninkaan poika, -
rakasti valtavasti Daavidia ja Daavid rakasti Joonatania.
Heistä tuli ylimmät ystävät.
He viettivät paljon aikaa yhdessä tukien toinen toistaan.
Joonatan tunnisti heti, että tässä on tuleva Israelin kuningas.
Hän antoi oman viittansa jo siinä vaiheessa Daavidille.
Mutta Saul jatkoi vihanpitoaan.
Daavid kyseli Joonatanilta: "Mitä olen tehnyt? -
Mitä olen tehnyt sellaista, että minua pitää vihata? -
En ole tehnyt mitään pahaa isällesi. -
Ota selvää, miksi isäsi vihaa minua."
Isä lähettää miehet tappamaan - tappoyritys.
Miikal-vaimo pudottaa Daavidin ikkunasta alas.
Vain hetken kuninkaan hovissa vävynä oltuaan -
hän joutuu lähtemään erämaahan pakoon henkensä edestä.
He tapaavat Joonatanin kanssa siellä.
Joonatan sanoo vielä ottavansa selvää, -
onko hänen isällään oikeasti Daavidia kohtaan paha mielessä.
Tarvitseeko hänen oikeasti paeta vai voiko hän palata linnaan?
Kun Joonatan alkaa tätä isältään kyselemään, niin kuinka siinä käy.
Isä ei kestä Joonatanin ja Daavidin hyviä välejä.
Hän on valmis keihästämään oman poikansa, -
jos tämä veljeilee Daavidin kanssa!
Silloin Joonatan tietää, että ei ole Daavidilla paluuta.
He hyvästelevät toisensa ja itkevät toistensa kaulassa.
He tekevät liiton ystävyydestä.
He sopivat, että kumpikin pitää toistensa puolta loppuikänsä -
ja toistensa sukujen puolta. He seisovat toistensa -
ja toistensa sukujen rinnalla.
Niin Daavid lähtee erämaahan.
Jumala on kuitenkin niin ihana, että hänellä on aina suunnitelma -
kääntää paha siunaukseksi.
Kaikenlaista roskaväkeä, kaikenlaisia murhamiehiä, -
monesta syystä syrjäytyneitä, 600 katkeraa miestä, -
eri syistä katkeroituneita, tulee Daavidin kanssa samoihin luoliin.
Ei Daavid käyttänyt aikaansa miettimällä, miten kaikki meni pieleen.
Sen sijaan hän alkaa opettaa näille 600 elämässään epäonnistuneelle, -
miten sinusta voi tulla hyvä sotilas.
Millä lailla voit oppia sen, miten eletään ihmisiksi.
Hän opettamalla opettaa näitä miehiä siihen, -
miten eletään Jumalan mielen mukaista elämää.
Mitä Herra hänelle opetti, kun hän lammaslaumojaan hoiti.
Hän käyttää kaiken aikansa -
opettaakseen 600 epäonnistuneelle miehelle, -
että heillä on toivoa.
Ei teidän elämänne ole menetetty. Te olette niitä miehiä, -
joista tulee minun valiojoukkoni, kun eräänä päivänä olen kuningas.
Te olette minun sotilaitani, ja minä otan teidät hoviin.
Ei teidän tarvitse erämaan luolissa loppuikäänne viettää.
Kun on Jumalan aika, teistä tulee Jumalan sotureita, -
ja me yhdessä voitamme.
Me yhdessä voitamme.
Minne ikinä Daavid meni, mitä ikinä hän teki, -
Jumalan mielisuosio oli hänen yllään. Aina tuli voittoja.
Tuli sodissa voittoja. Minne ikinä hän meni, tuli siunaus ja voittoja, -
koska Herra oli hänen kanssaan.
Nämä miehet oppivat tuntemaan ihmeellisen Jumalan, -
jolla on voitto käsissään.
Oli kova koetus tämän miesjoukon kanssa -
kohdata Saul tarpeellaan.
Kaikki 600 miestä olivat valmiina tappamaan tuon miehen.
He rakastivat sydämestään Daavidia.
Heistä oli jo tullut yksi joukko.
He tekivät kaikkensa, että heidän johtajansa Daavid voi hyvin.
Siihen Saul tulee kyykylleen heidän eteensä.
Daavid sanoo: "Emme koske. -
Tämä kuuluu Jumalalle. Me emme tartu Jumalan voideltuun."
Vaikka elämänne olisi ollut mitä -
ja olisitte tappanut kuinka monta miestä, tähän mieheen ette koske.
Hän on näet Herran voitelema. Herra itse hoitakoon tämän miehen.
Hän otti vain pienen palasen viitan liepeestä -
osoittaakseen Saulille, että hänen sydämensä ei ole katkeroitunut.
Hänen sydämensä on vapaa. Hän haluaa yhteyttä Saulin kanssa.
Niin hän huutelee luolan suulta Saulin lähdettyä tarpeiltaan.
"Isäni Saul, -
tämä todistaa, että minulla ei ole mitään sinua vastaan.
Miksi kuuntelet semmoisia valheita?
Minä oikeasti rakastan sinua ja haluan sinulle hyvää.
Miksi ajat minua takaa ja yrität saada henkeni? En halua pahaa."
Silloin hetkeksi hän sai kuulla: "Poikani, Daavid. -
Sinä säästit henkeni. Lähden kotiin. Ole täällä rauhassa.
Kuitenkin hyvin pian tämän jälkeen sama vanha kateus ja viha -
tarttuu Sauliin. Jälleen Daavid joutuu kokemaan, -
että olemmekin siellä uhattuina.
Tuhannet sotamiehet yrittävät piirittää.
Siellä korkealla - liekö nykyinen Daavidin lähteet Israelissa -
tosi korkealla lähellä Kuollutta merta.
Alhaalla on mahtavat leiripaikat.
Siellä Saulin joukot ovat - ja nukkuvat.
Daavid kipuaa palvelijansa kanssa sinne viereen.
Ei hän ota keneltä tahansa keihästä vaan Saulilta.
Saulin keihäs! Ja Saulin vesiastia!
Mielenkiintoista hiippailla siellä. Koko leiri nukkuu.
Hän on tietoinen, että jos tämä epäonnistuu, -
jos Jumala ei suosi, niin he kaksi ja tuhannet sotilaat!
Ei mitään mahdollisuutta selvitä! Mutta hän luottaa Herraan!
Kyllä Herra on vaivuttanut nämä uneen. Niin hän ottaa keihään.
Jälleen hän huutaa: -
"Abner, etkö pidä huolta kuninkaasta?
Etkö välitä mitään, mitä sille tapahtuu?
Katsopa, missä kuninkaan keihäs oikein on!"
Keihästä aletaan etsiä. No, missä se on...?
Mitä täällä on oikein tapahtunut sillä aikaa, kun me nukuimme?
"Täällä se on! Saul, täällä on poikasi Daavid!
Minä rakastan sinua. Ei minulla ole paha mielessä. Keihäs osoittaa sen.
En koskaan halua satuttaa kättäni sinuun, -
sillä sinä olet Jumalan voideltu, isäni. Sinä olet minun isäni.
Minä olen sinun poikasi."
Tässä kohdassa -
Saul havahtuu, -
että hän todella on tehnyt väärin ja tunnustaa sen.
"Minä olen tehnyt syntiä. Tule takaisin, poikani Daavid; -
sillä minä en enää tee sinulle pahaa, -
koska minun henkeni tänä päivänä on ollut kallis sinun silmissäsi.
Katso, minä olen tehnyt tyhmästi ja erehtynyt kovin pahoin."
Daavid vastasi: "Tässä on kuninkaan keihäs; tulkoon joku miehistä tänne -
ottamaan sen. Herra palkitsee jokaiselle -
hänen vanhurskautensa ja uskollisuutensa.
Sillä Herra antoi sinut tänä päivänä minun käsiini, -
mutta minä en tahtonut satuttaa kättäni Herran voideltuun.
Katso, niinkuin sinun henkesi tänä päivänä on ollut suuriarvoinen -
minun silmissäni, niin on myös minun henkeni oleva suuriarvoinen -
- sinunko silmissäsi? Ei! Daavid tiesi, mikä on olennaista: -
Herran silmissä! Minun henkeni on suuriarvoinen Herran silmissä!
Ja hän on pelastava minut kaikesta hädästä.
Ei hän enää edes ano mitään armoa Saulilta.
Hän sanoo, että hänellä on vähän paremmat turvamiehet.
Herra on minun turvamieheni!
Hän on pelastava minut kaikesta hädästä.
Hän saa kuulla nämä ihanat sanat Saulin suusta: -
"Siunattu ole sinä, poikani Daavid! Mihin sinä ryhdyt, -
siihen sinä pystyt."
Viimeiset sanat kuninkaalta.
Kaiken tämän jälkeen, kun Saul oli tehnyt itsemurhan -
ja hänen kolme poikaansa olivat kuolleet, -
minua on aina pysäyttänyt se, -
miten Daavid voi -
osoittaa rakkautta loppuun asti.
Hänen sydämessään ei ollut mitään katkeruutta, -
vaikka hän oli kokenut kauheita.
Hän virittää itkuvirren Saulista: -
"Sinun kaunistuksesi, Israel, on surmattuna kukkuloillasi.
Kuinka ovatkaan sankarit kaatuneet!"
Tällaista ei laula katkera mies.
Tällaista ei laula anteeksiantamaton mies.
Vaikka häntä kohtaan oli tehty todella pahaa, -
hän ei koskaan valinnut katkeroitumista.
Hän ei koskaan valinnut pahan pahalla maksamista.
Hän valitsi siunaamisen ja Jumalan valinnan takia kutsui -
Saulia sankariksi: sankarit ovat kaatuneet.
Ja hän itki ja hän suri kaatunutta kuningasta.
Laulu päättyi: "Kuinka ovatkaan sankarit kaatuneet, -
kuinka ovat hukkuneet taisteluaseet!"
"Te Israelin tyttäret, itkekää Saulia,..."
Hänellä ei ollut minkäänlaista vihaa eikä kaunaa.
Hän tunsi Jumalan, Jumalan anteeksiantamuksen.
Hän oli pystynyt antamaan anteeksi Saulille kaiken.
Sitten hän palaa...
...kuninkaana. Ensin Hebronin kuninkaana.
Hänet otetaan kuninkaana vastaan, kun Saul ja Joonatan ovat kaatuneet
Hän palaa kotiin.
Oi, missä minun Miikal-vaimoni on?
Vihdoinkin monen erämaavuoden jälkeen!
Hänellä on valtava ikävä omaa Miikal-vaimoaan!
Hän menee etsimään.
Luulen, että hänen sydämensä särkyi enemmän kuin Saulin uhkauksista.
Miikal oli annettu toiselle miehelle Saul-isän toimesta.
Ei ollut siellä häntä odottavaa vaimoa.
Ei ollut vaimoa, joka olisi ikävissään.
Oli ihan onnellisesti naimisissa oleva vaimo.
Hän ottaa kyllä Miikalin itselleen, -
mutta koskaan se rakkausavioliitto ei enää palautunut.
Miikal kaipasi sitä perhettä, jonka kanssa hän oli elänyt -
ja miestä, jonka vaimo hän oli ollut.
Onni ei palannut takaisin.
Daavid muistaa liittonsa Joonatanin kanssa ja sanoo: -
"Onko Saulin suvusta enää jäljellä ketään, -
jolle minä voisin tehdä laupeuden Joonatanin tähden?"
Silloin hän saa kuulla, että on vielä.
Palvelija Siiba oli ottanut Mefibosetin 5-vuotiaana -
ja pelastanut hänet. Siihen aikaanhan oli se tapa, -
että kaikki entisen kuninkaan sukulaiset tapettiin.
Hän tiesi, että tämäkin lapsi tapetaan, jos hän ei sitä pelasta.
Hän oli ottanut ja piilottanut sen, -
mutta matkalla juostessaan hän oli vahingossa pudottanut pojan.
Siksi Mefibosetista tuli vammautunut poika.
Hän on jäljellä.
"Vielä on Joonatanin poika, joka on rampa jaloistaan".
Ja Daavid sanoi: "Missä hän on?" Ja hänet haettiin.
Ja kun hänet haettiin, Daavid sanoi hänelle...
Mefiboset pelkäsi, että nyt hänen henkensä lähtee.
Nyt kuuluu minulle tämä kohtalo.
Siinä kohti Daavid sanoo: "Älä pelkää, -
sillä minä teen sinulle laupeuden isäsi Joonatanin tähden, -
ja minä palautan sinulle isoisäsi Saulin kaiken maaomaisuuden, -
ja sinä saat aina aterioida minun pöydässäni".
Daavidin sydän oli aivan uskomaton sydän.
Minkä hän oli luvannut ystävälleen Joonatanille, sen hän piti.
Hän oli armollinen ja laupias Mefibosetille.
Ja aina Mefiboset sai syödä Daavidin pöydässä.
Hänen ei enää koskaan tarvinnut pelätä oman henkensä puolesta.
Daavid oli oikeasti armollinen.
Daavid oli hyvin voittoisa sotilas.
Kaikissa käymissään sodissa hän sai voiton.
Eräänä päivänä hän ajatteli, ettei taida nyt lähteä sotaan.
Sotikoot muut. Usein sellaisessa tilanteessa, -
jossa ihminen jotenkin alkaa lipsua palvelutehtävästään, -
tulee kiusauksia ja koettelemuksia.
Niiden edessä ihminen omassa voimassaan on heikko.
Kun hän jäi kotiin, hän alkoi katsella ulos ikkunasta.
Hmmm... Onpas tuolla ihana nainen peseytymässä.
Kenenkäs nainen tämä on? Ai, Uurian vaimo kuuluu olevan.
Laitetaanpas Uuria tuonne eturintamaan, -
ja äkkiä kirjettä perään, että pitäkää huoli, -
että hän jää yksin vihollista vastaan.
Näin hän varmasti kaatuu.
Ja niin Uuria kuoli sodassa "vahingossa" -
vihollisen ampumana.
Daavid otti Batseban, Uurian vaimon.
Silloinen profeetta Naatan kuuli Herralta, -
mitä oli tapahtunut, ja tuli nuhtelemaan Daavidia.
Hän kertoi kauniin tarinan, miten mies otti toisen ainoan karitsan.
Ei ollut siinä kohtaa Daavidilla se sama mieli, -
että tekee parannuksen ja nöyrtyy.
Hän sen sijaan uhosi, että sellainen pitää tappaa! Kauhea mies!
Kuka tuollaista on tehnyt? Ottaa nyt jonkun ainoa karitsa!
Ja itsellä on vaikka kuinka paljon!
Naatan ei pelännyt puhua kuninkaalle suoraan ja totuutta.
Hän sanoi: "Sinä olet se mies!"
Tässä näkyy Saulin ja Daavidin ero.
Ei Daavid ruvennut selittelemään enää.
Nyt, kun hänet oli paljastettu -
ja hän oli jäänyt kiinni teostaan, -
silloin hän virittää seuraavat sanat: -
"Jumala, ole minulle armollinen hyvyytesi tähden; -
pyyhi pois minun syntini suuren laupeutesi tähden.
Pese minut puhtaaksi rikoksestani, puhdista minut synnistäni.
Sillä minä tunnen rikokseni, ja minun syntini on aina minun edessäni.
Sinua ainoata vastaan minä olen syntiä tehnyt, tehnyt sitä, -
mikä on pahaa sinun silmissäsi; -
mutta sinä olet oikea puheessasi ja puhdas tuomitessasi."
"Jumala, luo minuun puhdas sydän ja anna minulle uusi, vahva henki.
Älä heitä minua pois kasvojesi edestä, -
äläkä ota minulta pois Pyhää Henkeäsi.
Anna minulle jälleen autuutesi ilo, ja tue minua alttiuden hengellä."
Hän nöyrtyi.
Hän oli valmis tunnustamaan syntinsä. Ei selitellyt mitään.
Hän tunnusti, että on tehnyt väärin ennen kaikkea Jumalan edessä.
Hän pyysi anteeksiantoa, armoa ja ennen kaikkea sitä, -
että Jumala ei ottaisi pois Pyhää Henkeään.
Tämä oli Jumalalle mieleen.
Hän menetti ensimmäisen Batseban kautta tulleen lapsen, -
mutta sai sitten pojan, Salomon.
Hänestä Jumala sanoi: "Hän tulee rakentamaan minulle temppelin.
Sinun kätesi on sodassa tahrittu vereen.
Sinä et voi rakentaa minulle sitä, -
mutta sinä voit koota tarvikkeet, jotta Salomon on helppo rakentaa."
Kaikki vastukset eivät kuitenkaan jääneet vielä tähän.
Oma poika Absalom, joka oli älyttömän viisas, komea ja ihana, -
nousi kapinaan ja sai puolelleen ihmiset.
He joutuivat lähtemään linnasta omaa poikaa pakoon.
Daavid joutui jälleen erämaahan niin pitkäksi aikaa, -
kunnes Absalom kuoli.
Siinäkin kohti hän vain itki ensin Absalomia: -
"Poikani Absalom, poikani Absalom", jota hän rakasti.
Häntä piti ihan nuhdella. Koko kansa on takanasi, -
rakastaa, on pannut henkensä alttiiksi -
ja sinä vain itket kapinoivaa poikaasi, joka halusi tuhota sinut.
Niin hän palasi kansanjohtajaksi, -
ja oli vielä 33 vuotta Jerusalemissa myös Israelin kuninkaana.
Koko sen ajan oli paljon perheristiriitoja.
Oma poika raiskasi oman tyttären.
Tämä poika tuli murhatuksi toisen pojan kautta.
Ei mitään pieniä kohtaloita.
Ei ollut helppoa olla sen perheen pää.
Silti koko ajan Daavid säilytti sellaisen asenteen, -
että hänestä Jumala itse sanoi, että Hänen mielensä mukainen mies.
Näin Daavid sanoi Salomolle viimeisinä sanoina perinnöksi: -
"...ole luja ja ole mies.
Ja noudata Herran, Jumalasi, määräyksiä, -
niin että vaellat hänen teitänsä ja noudatat hänen säädöksiänsä, -
käskyjänsä, oikeuksiansa ja todistuksiansa, -
niinkuin on kirjoitettuna Mooseksen laissa, että menestyisit kaikessa, -
mitä teet, ja kaikkialla, minne käännyt; -
että Herra täyttäisi [...] Sanansa..."
Sinä TV7:n katsoja voit tukea -
tämän ohjelman tuotantoa soittamalla numeroon -
0600-10177.
Puhelun hinta on noin 12 euroa.
Voit antaa tukesi myös pankkitilin kautta, joka näkyy kuvaruudussa.
Muistathan käyttää ruudussa näkyvää viitenumeroa, -
niin tukesi kohdistuu juuri tämän ohjelman tuotantoon.
Lämmin kiitos tuestasi!
Tekstitys: Tuula-Riitta Virrankare