Kogudus on pere - see on tore ja meeldiv kõnekujund.
Mida pere sinule tähendab?
Mida see meile tähendab?
Sellest räägimegi.
Meele uuendamine
Läbimurre
Uussünd
Muutus
Kultuurimuutus
Arusaamine
Loovus
RENESSANSS
Kas mäletad, kui ütlesid mõtte, et koguduses vaatame teise kukalt.
Mida sa sellega mõtlesid?
Minu arust on koguduses nii,
et lähed koosolekule ja siis vaatad teise kuklasse.
Sa tead inimesi soengu järgi, aga ise pole nendega kohtunud.
Sa ei puutu inimestega kokku.
Sa istud pingis ja siis lähed koju.
See murrab mu südame.
Tahaksin rohkem näha kogudust perena,
tõelise perena, kuhu võiks tulla.
See oleks koht, kus inimestega tõeliselt kohtuda.
See on nii, et: "Jani, sa meeldid mulle väga,
sa oled nii tore sõber, sinuga koos on tore."
Ma räägin siin kukla taga. Mis tunne on?
See oli täiesti imelik.
See oli ebanormaalne.
Nii küll inimestega ei räägita.
Sõna "pere" on tõeliselt intiimne.
Kas me tunneme üksteist kui pereliikmeid?
Kui läheme kirikusse, siis seal üks pastor räägib.
Meie istume pingireas.
Tundub, et see pole eriti loomulik,
kui hakata õlale koputama:
"Kallis vend, ma olen su pere liige,
me elame koos seda elu."
Pereelu juurde kuulub pidev kohalolek,
teise inimese heade ja halbade külgede pidev nägemine.
Ka pere keskel võime elada salaelu.
Teismelisena ma tõmbusin oma tuppa.
Peres võib olla igasuguseid probleeme.
Kui on aga terve lähedane pere,
siis peaks mingil moel koos asju tegema,
sööma koos, rääkima koos.
Sellega on seotud vastutusevõtmine ühiste asjade eest.
Sellega on seotud andekspalumine ja -andmine.
Sellega on seotud igapäevaasjad, et pere oleks koos.
Kuidas me saame tänapäeva kogudust ehitada?
Soomes armastavad inimesed kiriku viimaseid ridu,
posti taga üksinda peidus olemist.
Kui pastor ütleb, et tervitage teisi ja soovige rahu,
siis ollakse häiritud, et kellele ja miks seda teha.
Kuidas idee kristlikust perest saaks sellest läbi murda?
Tundub, et algkogudus niimoodi ei alustanud.
Nad ei peitnud end üksteise eest, vaid koguneti kodudes.
Ma ei tea, kuidas tänapäeva kogudus on nii kaugele sellest algsest läinud.
Kas on üldse võimalik perena eksisteerida?
Ma näen, et see on Jumala südames.
Jumal on Isa, Poeg ja meie oleme lapsed.
See viitab intiimsele, lähedasele suhtele.
Meid on kutsutud ka armastama.
Ma loen, sa viitasid algkogudusele:
"Ja nad viibisid iga päev ühel meelel pühakojas
ja murdsid leiba kodasid mööda
ja võtsid toidust ilutsemise ja siira südamega."
Nad olid koos, sõid koos.
Pastorid ja koguduse juhid,
kes teevad seal tööd,
ütlevad, et selle vajaduse lahendab kodugrupp.
Koguduse grupid, kes saavad kokku argipäeval.
Tavaliselt on nii,
et tähtsaimaks koosolekuks
peetakse iganädalast pühapäevast jumalateenistust.
Siis tekib olukord, et kõigilt nõutakse sellel osalemist.
Piibel ütleb, et ärge jätke maha kooskäimisi,
olgem ja jäägem kokku.
See on pööratud sedapidi,
et kui kõik tulevad pühapäeval kohale, siis on kõik korras.
Aga siin öeldakse, et nad said iga päev kokku.
Ma usun, et sellel on oma koht.
Seda on vaja, et meil on iga nädal, või regulaarselt mingi aja tagant,
selliseid üritusi, kuhu tuleb suurem kamp kokku.
Suurema rahvahulgaga saab ülistada,
kogeda usu ja vaimu ühtsust,
kuulata tunnistusi ja kõnet.
See täiesti sobib.
Ma kardan, et selline kogudus on pealiskaudne.
See pole pere.
See on vaid kokkusaamine.
Ma näen seda, et ka peres on üldiselt selline oma dünaamika.
Mõned lapsed, vanemad, sugulased.
On ka lähedasemad inimesed.
Me ei saa oodata seda,
et nelja miljoni suuruse kiriku kõik liikmed,
kes meie vaatenurgast pole kõik uuestisündinud,
aga kui räägime nelipühikirikust, neid on 50 000,
siis ei saa oodata, et nad kogevad olevat üks pere.
Või vabakirikud.
Ka 300-liikmeline üks kogudus.
Seal pole seda, et kõik kogevad, et on peresidemed.
See kõnekujund peab saama reaalsuseks
argipäevas, teatud inimsuhetes
iga päev, nädalast nädalasse.
See on küsimus eeskujust.
Millist eeskuju näitavad meie juhid?
Millist eeskuju me ise oma eluga tahame näidata?
Ma arvan, et kerge on kritiseerida väljastpoolt
ja öelda, et koguduses on kõik metsas.
Me käime seal vaid teiste kukalt vaatamas.
Muutus algab meist.
Kui lähen pühapäeval koosolekule,
siis kas lähen peitu posti taha ja pärast kohe koju,
või olen see, kes püüab oma südant avada
ja küsida teiselt, kuidas tal tegelikult läheb.
Meie loome seda kultuuri.
Tahan öelda ka seda,
et me ei õpi teisi tundma, kui kohtume vaid korra nädalas.
Ma tean, milline on naabri lauluhääl,
kuidas ta ütleb "aamen",
aga sellega me teise isiksust tundma ei õpi.
Inimesed igatsevad, et neid tuntakse.
Me oleme koolis, tööl - seal me käime -
ja ei ava oma südant nii palju.
Me igatseme peret ja et meid tuntakse.
See on keeruline, tõeline väljakutse.
See võib muutuda ühe või kahe inimese show'ks.
Meil on plaan, mida järgida ja teised istuvad ja kuulavad.
Alles kiriku kohvilauas võib mingit ühtsust kogeda.
Piibli järgi on kokku tulles kõigil midagi anda.
Kes räägib keeli, kes seletab neid kes prohveteerib.
See oleks ideaal.
Kui kogudus oleks 1000-liikmeline
ja nad tuleksid igal pühapäeval kohale,
siis nii see ei sünni, aga mingil määral peaks.
Meie kolmekesi oleme kogudus.
Me oleme eri vanuses, erimoodi,
meil on erinevad mõtted, aga me moodustame koguduse.
Algkogudus sõi koos.
Kui on 1000 inimest koos, siis kõik ei saa laulda ja kõneleda,
sest muidu läheks asi käest ära,
kuid inimesi võib sinna suunata.
Võib kedagi pühapäeval enda juurde sööma kutsuda.
Me võime inimesi oma ellu kutsuda.
Nemad võivad ka meid kutsuda.
Nii hakkame tuttavaks saama.
Kirikustatistika järgi on kodugrupid
ainsad kasvavad kogudused maailmas.
Meil on iga nädal kodugrupp,
aga pühapäeval tuleme kõik kokku koosolekule,
kus õpetatakse rohkem või tehakse muid asju.
Tahan veel lahata seda kokkusaamise teemat.
Kodusust, soojust ja ühist asja võiks olla.
Pere on see, mis ta on, suletud uste taga.
Kui keegi ei näe, siis kuidas pere oma elu elab?
See on tõeline. Kas me julgeme seda näidata?
Kas me tahame seda tõelist?
See on halb olukord.
Kui meil on selline koguduse distsipliin,
et kui me Piiblist näeme, kuidas teine teeb pattu,
siis kui me ei tunne neid inimesi, kellega me kirikus käime,
siis seda nähtust on palju,
et loetakse Piiblist,
näiteks et ei tohi lahutada ega uuesti abielluda.
Piibel on karm ja range.
Usklik ei tohiks pattu teha.
Aga siiski usklikud teevad pattu.
Mida siis teha?
Nad lahutasid ja abiellusid uuesti.
Nüüd tuleb nad välja visata.
Tead, nii on juhtunud.
See on karikatuur kogudusest ja perest.
Kuigi on olemas asju, mis teevad haiget inimeste elus,
siis see pole põhjus, miks inimesi kogudusest eraldada.
Väga kurb on see,
et inimesed, kel pole suhet üksteisega,
valvavad teiste elu sõna-sõnalt.
Kui inimesed teevad vigu, siis neid eemaldatakse kooslusest,
mis on võlts, see pole tõeline.
Kui me elud oleksid nüüd seotud
ja ma näen, et su abielus on asjad halvasti,
ma hakkaksin tajuma, et kõik pole korras,
sest ma olen su sõber, ma tunnen sind.
Ma ütleksin sulle,
et ma olen mures, kuna sul naisega ei klapi.
Me võime olla teiste elus kohal ka siis,
kui meid sinna kutsutakse.
Kui räägime piibellikust koguduse distsipliinist,
siis apostlite ajal toimus see koduses olukorras.
See pole nii, et istud kirikus ja ütled: "Sealt see patus elav paarike tuleb.
Toome nad kiriku ette, nuhtleme ja kihutame välja.
Kogudus püsib puhtana."
Inimestel on elus alati mingeid asju - luukeresid kapis.
See on ju kurb,
kui on näiteks kaks inimest, kes tulevad kogudusse ja arvavad,
et peavad olema teatud moega, rõõmsad.
Just oli kodus tüli, aga nüüd on pühapäev ja rahu.
Teine mõtleb ka, et peab rõõmus olema.
Aga teine oli end just nutnud magama, kuna valus oli.
Me näeme teisi, aga me kõik oleme inimesed.
Igaühes meis on asju, mille abil saame teisi mõista.
Me suudame oma inimlikkuses üksteisega samastuda,
kui julgeme end avada.
Mõelgem, et keegi pole täiuslik.
Kõigil on tuge ja julgustust vaja.
Normaalses peres ei pea näitlema, seal ei kontrollita sind.
Keegi ei pea olema midagi muud, kui ta ise on.
Juhid ei saa kontrollida käitumist.
Ja arvamusvabadus.
Igaüks võib olla tema ise, pole vaja teeselda.
Seda teeb religioon.
Näiteks sa oled moslemite perest, kus on range kord.
Sa ei taha Allahit järgida, vaid uskuda Jeesust.
Kui karmiks asi läheb?
Sa võid surra selle pärast, et sul on teine arvamus,
sul on teine usk, oled homo või midagi muud.
Kuidas me kristlastena sellesse suhtume?
Meil on samad probleemid kristlikes suundades.
Range usklik kodu,
kus sinu arvamus võib maksta su koha selles peres.
See on täiesti vale.
Midagi on paigast ära.
Ma usun seda,
et jõudmaks peresidemeteni, mida Jumal on ette näinud,
peame alustuseks mõistma, et oleme pere, vaatamata kõigele.
Ma armastan sind, ükskõik mida sa ka ei teeks.
Ma olen selle armastusega alatiseks seotud.
Sinu arvamus võib minu omast erineda.
Peres ei pea kõik kõigega nõus olema.
Ikka oleme pere. - Heas peres saad alati koju tulla.
Uks on alati lahti, ära ei saadeta.
Vot sellise peredünaamika peaks koguduses käima panema.
Oled teretulnud alati, igas olukorras.
Mõte, et tuleb olla samal arvamusel, on seotud hirmuga.
Kui öeldakse midagi raputavat, või kui pole samal arvamusel,
siis tuleb ta suu kinni panna, et see mind ebakindlaks ei teeks.
Peres võib eriarvamusi väljendada.
Koguduses tähendab see õpetust.
Peab olema sama, heakskiidetud õpetus.
See on üks suurimaid asju, mis kogudusi laiali ajab.
Kui on nii palju eriarvamusi,
piiride tõmbamist,
siis järele jäävad südantlõhestavad lood.
Mõelge jüngritele - nad olid Jeesusega kolm aastat.
Nad olid lähedane meeskond.
Nad olid koos argipäevas ja peol.
Seal on see dünaamika, mida nad õppisid kasutama.
Meie peame seda õppima.
Meie aeg läheb kiiresti.
Soovides toetada TV7 tööd, võitd helistada 900 1777 (7 eur).
Saada meile ka oma arvamus, olgu siis hea või halb.
Peres võib vabalt oma arvamust avaldada.
Kui sulle saade meeldib, ütle seda meile.
Kui ei meeldi, ütle ka.
Palveta selle saate pärast,
ei võiksime rääkida asjadest,
mis teevad meid tugevaks
ja et saaksime ehitada kristlikke peresidemeid.
Järgmise korrani. - Nägemist.
Tõlge: Külli Kuusk