Inimesed lahkuvad tänapäeval massiliselt kirikust.
Miks?
Osa liitub ka uuesti.
Aga kas me kunagi küsime,
millest nad lahku löövad?
Ja kas nüüd on aeg uut laadi koguduseks?
Seda me "Renessansis" kolmekesi väidame,
et Jumal teeb midagi uut
Soomes ja Tema loodud maailmas.
Ole meiega!
Meele uuendamine
Läbimurre
Uussünd
Muutus
Kultuurimuutus
Arusaamine
Loovus
RENESSANSS
Kirikust lahkumine on põnev nähtus.
Samal ajal, kui lahkutakse,
tulevad mõned ka tagasi.
Kiriklikud üritused tõmbavad ligi palju inimesi,
ka usundeid tutvustavad messid.
Rajatakse uusi kogudusi,
nii nagu ka koguduslikke vorme.
Ka vabamas suunas on näha,
et rajatakse oma väikeseid kodukogudusi,
või erinevaid uudseid kogudusi.
Millest see räägib?
On teil aimu, millest see räägib?
Mul tuleb meelde üks mõte,
mille üks kogenud pastor ütles, kes oli aastakümneid pastor olnud.
"Inimesed ei lahku kirikust mitte seetõttu,
et nad hülgavad Jumala,
vaid seetõttu, et nad lähevad Jumalat otsima."
Neil on nii suur nälg Jumala järele,
et nad kogevad, et nad ei jaksa enam.
Ei jaksa seda tööd teha, ei jaksa kirikus käia.
Ei jaksa kirikupingis istuda ja kõnesid kuulata.
Samal ajal ei tunne inimesi enda ümber,
kuid igatsus Jumala tõelisuse järele on nii suur.
Samal ajal kasvab jõudsalt koduosaduste liikumine
ja seda üle kogu maailma.
Nii tagakiusatud kui vabades maades.
Kodukogudus ei sõltu sellest,
kas koguneda põranda all või mitte.
See seisneb selles, et Jumal kutsub inimesi ühendusse ja kokku.
See on kaalukas väide.
On ju kirik rajatud Piibli sõna peale -
seal räägitakse ning lauldakse Jumalast.
Ometigi ei leia inimesed neist kirikutest Jumalat.
Me ei vaata siin mingit kirikut eraldi,
kuid inimesed ei leia.
See paneb muretsema.
Miks on tehtud suuri kirikuid,
kui seal pole Jumalat?
See on hea küsimus.
Minu jaoks on see ka suur igatsus.
Olles käinud kogu oma elu koguduses ja kogudustes,
olen märganud, et suur igatsus on eriti just ühenduse järele.
Muidu mäletame vaid teise kukalt ja soengut.
Vaja on südamest tulevat ühendust.
Usun, et oleme jõudmas sellisesse aega,
kus jumalariik ilmneb igaühe elus.
Oleme kaua aega kuulnud koguduses kõnesid,
mis on tähtsad ja milles peitub oma vägi ja võidmine.
Oleme saanud sealt palju, kuid nüüd on aeg,
kus mitte üks ei räägi ja teised kuulavad
ning mitte midagi ei juhtu.
Vaid meil on nii suur janu, et me tahame näha Jumalat ilmumas
oma elus, peres, koolis, tööl ja karjääris jne.
Tahame, et Jumal ilmuks ja Tema riik ilmuks.
Lihtsalt istumisest enam ei piisa.
Selleks on vaja sügavaid inimsuhteid.
Inimesed, kel on sõna mu elu jaoks, palvetavad mu pere ja töö eest.
Selleks, et Jumalariik ilmuks.
See esitab kogudusele uue väljakutse,
et igaüks võiks elada Jumalariigi tõelisuses.
Selleks on vaja erilist kogudust,
praegusest erinevat tegutsemist.
Jeesus ise ütles,
et meid tuntakse sellest, et meil on armastus isekeskis.
Armastus aga nõuab suhet.
Samas ei saa olla armastust, mis poleks haavatav,
mis ei lubaks südamel ka haiget saada.
Kui me abiellusime,
siis me ainult ei armastanud üksteist,
vaid me ka põrkusime valuga, mis meis oli.
Me tegime teineteisele haiget, palusime andeks.
Pidime paluma andeks, saime terveks.
Inimesed igatsevad seda, et keegi neid tunneks.
Inimene võib aastakümneid istuda ustavalt kirikus
nii et keegi kogudusest pole tal isegi külas käinud.
See on väga kurb.
Inimesed janunevad selle järele.
Teine asi, mida Piiblis öeldakse, on see,
et kui usklikud kogunevad kokku, siis igaühel on midagi anda -
lauluviisi, Jumala sõna, prohvetlikku kuulutust.
Mida see tähendab?
Olen mitu aastat kuulnud kriitikat, et inimesed on koguduses pettunud.
Öeldakse, et: "Siin küll pole kõigil midagi anda!
Ainult teatud inimesed juhivad koosolekut ja tunnistavad,
siis lauldakse ja jutlustatakse.
Kuidas meie, need 35 inimest siin pinkides,
üldse midagi rääkida võiks?
Võin heal juhul teha ettepaneku laulu kohta lauluraamatust - nr. 530
ja rahulduda sellega."
Ma olen seda näinud, nii et tean, millest räägin.
Oleks ebaloomulik, kui saaksime vaid nelja seina vahel
õide puhkeda ja teha Jumala asju.
Nelja seina vahel leiab ainult usklik Jumala.
Tundub, et see oleks kui varaait, kuid maailm on seal väljas.
Ei ole võimalik, et kõik saaksid nelja seina vahel rääkida ja õitseda.
Olen ise olnud vaimulik üle 40 aasta.
Ma peaks teadma tausta ja seda, millest räägime.
Ma tunnistan seda,
et see, mis oli siis, kui olin aastakümneid tagasi Lapis ametis
ja mis tõmbas inimesi kaasa, oli koduosadus.
Kodus toimuval koosolekul oli maja rahvast täis.
Kui läheme kirikusse missale, siis sinna tuleb vaid käputäis.
Kuid kas me kirikus üldse muretseme selle pärast,
et oleme unustanud suhte asjad, millest oleme siin saates rääkinud?
Suhe ligimestega, armastussuhe, et kõik kaasataks.
Et igaüks saaks kasutada vaimuande, mis Jumal on talle andnud.
See tuleks uuesti ette võtta.
Mitte ainult luteri kirikus,
aga ka vabakogudustes, kus seda küll ühtpidi on päris palju,
aga kas ka piisavalt?
Ehk siis, kas vaimuannid toimivad normaalselt?
Näiteks keeltega rääkimine, prohveteerimine, tõlgitsemine?
Kas kasutatakse kõiki vaimuande, mida Püha Vaim tahab anda?
Või on need üksikute väljavalitute jaoks?
Igatsus koosolemise järele on ka see, et Jumal saab osaks me elust;
kohe sellisel sügaval tasandil.
Jah, mul on oma suhe Jumalaga,
aga kui ma olen teistega koos, siis Jumal ilmub väeliselt.
Kui saan oma muret kellegagi jagada,
siis tundub, nagu Jumal astuks sügavamalt mu ellu.
Keegi palvetab mu pärast.
Kui aga olen vaid osa massist,
siis ma ei viitsi minna oma murest rääkima.
Inimesed tahavad, et Jumal oleks nende argitegemistes,
tuleks valude ja sügavuste juurde.
Nii nagu kutsume inimesed oma ellu - need on põnevalt seotud.
Siinkohal ei saa mitte ütlemata jätta, mis on koguduse suureks probleemiks
Selleks on häbistamise tendents, mis on olnud koguduses tugevalt esil.
Ajaloost on teada,
et kui kirik valitses, siis tuli ka kirikus käia.
Kui sa kirikusse ei läinud, siis olid pagan.
Sul oleks otsekui jalg olnud puudu.
Kirik karistas inimesi avalikult.
Ütleme näiteks, et keegi naine jäi rasedaks.
Ta viidi kiriku ette ja teda nuheldi korralikult,
öeldes: "Siin on need hoorajad!"
Nii on juhtunud.
Ja mitte kusagil kauges minevikus, vaid alles hiljuti.
Selles on üks suur probleem, kuidas neid asju on lahendatud,
kui inimesed langesid pattu.
Koguduses püütakse säilitada sellist hoiakut,
et pannakse paika, kuidas elada püha elu.
Selleks jagatakse juhtnööre stiilis:
usklik ei joo ega suitseta,
usklik ei hoora, ta ei tee seda ja teist.
Kuid inimesed on inimesed,
olles ekslikud isegi usklikena.
Nad on seotud ja neil on igasugu asju.
Me arvame, et pattu paljastades, aitame inimestel teha õigeid valikuid.
Kuid see pole nii.
Kris Valloton ütles hästi,
et kui sul pole sellist vastust,
mis toob inimesele õige abi ja vabaduse,
siis sul polegi vastust.
Meie aga tahame anda vastuseid,
samas kui me ei tunnegi üksteist.
Seetõttu ei saa me ka üksteist armastada.
Ma armastan sind siit eemalt.
Aga kui ma näen, et sa teed pattu,
siis ma tulen ja ütlen:
"Kas sa ei tea, et kõrvarõngas on kuradist!"
Või midagi sellist.
Ärgem nüüd mingem selle teoloogia juurde,
aga see, kuidas me inimesi kohtleme,
on lihtsalt näide.
Ma värvisin kord pea ära, tehes juustesse triibud.
Läksin ühte kogudusse, kus oli üks vanaproua.
Tal oli rätt peas ja ta tuli mulle kohe ütlema,
et see on patt, et värvisin juuksed ära.
Olin hämmingus.
Usklikud on ikka täitsa arust ära vahel.
Sellepärast on tähtis, et kogudus on pere.
Noorte ja vanade vahel tekib ikka hõõrumist ja pinget.
Kuid siis mõtlesin, et mis siis, kui need oleksid meie vanavanemad
ja nemad mõtleksid, et need on meie lapselapsed.
Nagu sa ütlesid,
et muidu öeldakse, et: "Siin on seadus ja nii teeme!"
Aga mida ütlevad pere vanavanemad,
kui noor tuleb katkiste pükstega?
"Oh, minu nooruses seda polnud!"
Aga nad ikkagi armastavad ja soovivad nende jaoks parimat,
isegi kui nad läbi kukuvad.
Kuna armastus on nii suur.
Kui vanavanemad midagi ütlevad, siis mõtlen, et minu memm või taat.
Armastus on kõige sügavam.
Nagu ütlesid, et tähtis on see tundmine.
Sest ilma tundmiseta on inimesed seal kaugel.
Peres aga on hoopis teistmoodi.
See tuleb lähedale,
mõnikord teeb rohkem haiget,
aga ikkagi ma armastan neid nii palju, et talun selle tõttu rohkem
ja lähen nende pärast ja nendega koos kaugemale.
Kui palju on tegu kontrolli vajaduse või hirmuga?
Meil on pilt vihasest Jumalast.
"Jumal karistab, kui me ei ela vastavalt käskudele,
mis koguduses on."
Hirmu tõttu oleme ettevaatlikud.
Sellest ka kohtumõistmine.
Mäletan oma noorpõlvest seda,
et kui üritasime kogudusse kitarri tuua,
siis see ei meeldinud.
Praegu räägime sellest sugupõlvest.
Suured muutused on toimunud.
Vabanemist juba on,
aga kontrolli vaim on ikka olemas.
Vaja on reformatsiooni, et pääseda vabaks.
Austuse kultuuri.
Tänu Jumalale, et olen viimasel ajal näinud kristlaste vahel ühtsust,
kus on vabadus ja kus ei kontrollita.
Kus ei ähvardata ega mõisteta kohut,
vaid kus ollakse koos ja nauditakse seda,
et ollakse üheskoos erinevad.
Mõnest asjast on erinev arusaam,
aga seal pole see olnud takistuseks.
Võib-olla on olnud selline vahe,
et seal on kogudus ja tuleb olla kena.
Siis on pere, kellega päriselt elame.
Nüüd tahame, et see oleks üks.
Ei taha, et on koguduseelu, kus oleme head
ja siis on teine elu ka.
Seal oleme vabalt, jalad diivanil,
olen seal väsinud või rõõmus.
Minu arust on see aeg nüüd, kus peame saama üheks.
Olen seda isegi teinud.
Koguduses oled teine tüüp.
Kodus oled imeline, soe inimene.
Koguduses võid olla hirmutav tüüp.
On aeg, et need kaks saavad üheks.
Pole koguduse ja kodu elu ning nende vahel olevat suurt lõhet.
Kogudus ongi meie elu.
Kulisside säilitamine on väga raske töö.
Tänapäeval on koguduse kultuur lihtsalt olemas.
Koguduse inimestel on ka raskusi,
neil on mitmeid probleeme.
Ja kui nad siis tulevad kogudusse,
kus oletame, et on täiuslik pastor, kes kuulutab, et oleme võitjad
ja siis kõik laulavad: "Sa andsid rõõmu",
siis tegelikult on rahvas siiski masenduses.
Aga noh, proovime veel!
Kui sa aga koged mitmeid kordi, et sinu südant ei kuulata
ja sa pead midagi kaasa tegema,
siis sa lihtsalt jääd kõrvale.
Aga teine asi on see, kui pastor tuleb sinna...
See on naljakas võrdlus, mis ei pea nii olema,
aga mõelgem, kui asi käib nii,
et ma pean olema vormis, rõõmus ja julgustav
ning pean jõudma finišisse ja olema eeskujuks.
Kuid ka pastoril on samad argiprobleemid.
Ja siis sa mõtled, miks me tuleme siia
ja teeme kogu seda showd, minnes siis jälle laiali.
Kogudus toimib paljuski selliselt,
et me läheme sinna, kuna see on õige;
kuna tahame usus püsida ja kümnist maksta.
- Ja me armastame Jumalat.
Kuid me oleme selle ühe päeva seal koguduses,
teeme parima show
ja siis ülejäänud nädala oleme peidus.
Kardinad ees, uks kinni, üksteist ei näe.
Kui poes kedagi näeme, siis ütleme vaevaliselt:
"Tere, halleluuja, õnnistusi!"
Mis see siis nüüd on?
Mulle meeldis, mida sa ütlesid, et peame oskama koguduses käituda.
See on hirmutav asi.
Inimesed kardavad, kas nad oskavad käituda.
Tahan sellist kogudust, kus lapsed oleksid vabad
ja poleks käitumisreegleid meid ahistamas.
Sellest räägime tulevas saates.
Soovides toetada TV7 tööd, võite helistada 900 1777 (7 eur) Aitäh!
Olge vabad, nagu lapsed usus. Nägemist.
Tõlge: Külli Kuusk