Tere taas. Me tahame tõeliselt muutust,
sest usume, et evangeelium muudab inimest
ja evangeelium muudab ühiskonda.
Täna räägime sellest, missugune on inimest muutev evangeelium.
Meele uuenemine
Läbimurre
Uussünd
Muutus
Kultuurimuutus
Arusaamine
Loovus
RENESSANSS
Tore, et olete meiega ja kuulate minu, Carita ja Heikki vestlust.
Loodetavasti vestlete ise ka pere või sõpradega neist asjust.
Saate eesmärk on luua kultuurimuutust.
Koguduses teenivate inimestena
oleme põrganud kokku teatud koguduse kultuuriga.
Käies kogudustes ja nähes erinevaid paiku,
olen põrkunud erinevate viisidega, kuidas elatakse-toimitakse.
Üks asi, mis on tekitanud palju mõtte- ja vestlusainet,
on olla omade seas usaldusväärne. Ma nimetan seda ehtsuseks.
Räägime rohkem sellest ehtsusest.
Mida tähendab olla ehtne
ja samas tunda Jumalat lähedalt,
tehes Teda tuntuks sellisena, kui Ta on.
Kes julgeb olla ehtne?
Mul on selline vanaaja kasvatus, kus püüti tuua esile ilusamat poolt.
Kapist välja üldiselt ei tuldud.
Õnneks ollakse nüüd kasvanud ja julgetakse olla aus.
Ka iseenda vastu
ja Jumala ning kuulajate ees, kui kõneldakse.
Tundub, et mul on olnud maske, üsna usklikke maske,
mis on olnud tingitud ka mu tööst.
Samas, ükskõik, mis amet ka ei oleks,
usklik olen olnud aastakümneid, aga ikkagi tuleb ette teatud fassaad:
"Ma olen usklik ja seda on mu näost näha",
aga kahjuks vaid valel viisil.
Aga just nii on targa, südame järgi elava inimesega.
Teda ärritab see, mis on võlts ja fassaad.
Kuid selles ongi just probleem,
et püütaksegi nagu olla keegi või midagi.
Öeldakse, et kõigil inimestel on tunnustusvajadus.
Me peame olema keegi.
Kuid mina usun, et kui inimesed hakkaksid ausalt tunnistama seda,
kes nad tegelikult on...
Kui nad julgeksid vaadata oma väikest sisemist last -
seda väikest poissi Janit, kes ma tegelikult olen.
Siis tihti on ta ebakindel, kaitsetu ja kartlik
ning häbeneb teatud asju.
See on tegelikkus, mida inimesed ei näe,
kui ma ajan oma asja.
Kui ma tulen teile jutlustama,
siis mul tekib vale surve nii kuulajatelt kui endalt.
Ma üritan siin Jumalat teenida,
püüdes olla kuulajatest sammukese ees.
Just nagu sina oled vaimulik ja kui kõnnid tänaval,
siis appikene, mis küll saaks,
kui inimesed teaks, milline sa tegelikult oled.
Aga aeg-ajalt langeb igaühe elus eesriie
ja miskit paljastub -
et ta jõi end purju,
ta tegi seda ja toda, ta lapsed tarbivad narkotsi jne.
Siis järsku puruneb fassaad, mida oleme üleval hoidnud.
Seetõttu inimesed ei usaldagi neid, kellel kõik on alati OK.
Kõik on alati kombes ja nad on alati enesekindlad.
Fassaadiga seostub ka see, mida ma räägin.
Kuidas räägin? Millist sõnavara ma kasutan?
Mul on muidugi ususõnavara, mille olen vaimulikuna ära õppinud.
Inimesed näevad tegelikult mu sõnu, mitte fassaadi taga tegelikku mind.
Aga kas ma isegi näen?
Lisaks see, et me usklikena arvame, et meil on alati õigus.
See on needus, et meil peab alati olema õigus.
Et kui satud kellegagi kokku,
pead ikka kindlasti kõike teadma.
Teadma kõiki õigeid kirjakohti stiilis:
"Aa, sul on selline teema!
No selle kohta on Jesajas öeldud nii, või Matteuse evangeeliumis naa.
Küll mina juba tean, mida oma eluga tegema pead."
Õige olemisega on see, et Jeesusel oli tõesti alati õigus
ja Ta elas nii, et inimestele meeldis olla Temaga.
Üks pastor rääkis toreda loo.
Ta sai kellelegi ühe prohvetliku sõna,
mille põhjal too inimene pidi millestki meelt parandama.
Kuid Jumal keelas sel pastoril pikka aega seda sõnumit jagada,
öeldes: "Seniks, kuni sa hakkad seda inimest armastama
ja su süda on õige tema suhtes, siis võid seda talle öelda."
Ta ei saanud öelda enne, kui ta südames armastas teda.
Meil on see vahel puudu.
Me tahame kangesti, et meil oleks õigus,
kuid südame armastus inimeste vastu on vahel raske tulema.
Kas Jeesusel oli alati õigus?
Usklike arvates eksis Ta paaril korral täiega
ja Ta julges jätta neile selle mulje.
Näiteks, kui Ta kohtus pidalitõbisega.
Ta puudutas teda julgelt, öeldes talle sellega:
"Tere tulemast tagasi ühiskonda!
Oled inimesena aktsepteeritud ja ma võtan su vastu."
Pidalitõbine sai sellega nii sotsiaalse kui ka füüsilise tervise.
Kui nüüd Jeesus oleks teinud siin valet asja,
poleks Ta kunagi saanud teha midagi sellist.
Jeesus ütles variseridele:
"Ma näen, et teis ei ole Jumala armastust."
See on suur puudujääk.
Sa võid kõike teada, sul on vaimuannid,
just nagu sealgi, et kedagi peab nõustama,
et ta ei satuks täielikku hävingusse.
Sul on tahe minna rääkima taevasi sõnu,
aga sul on probleem, et sul pole armastust.
See teeb sinust suurema probleemi kui temast.
See asi ei ole iseenesest vale.
Kui on õige asi - kui meil on õiged sõnad,
aga me teeme seda vale vaimsusega,
siis kas see on ikka vale Isa silmis?
Öelda midagi, mis ei ole Isa südame järgi.
Liigume selle teema juurde,
et kuidas sa võid venna silmast pinnu välja tõmmata,
kui sul endal on palk silmas.
Üks silmakirjalikkuse märk on see, kui inimene ei näe endas ühtegi viga.
Ta ei näe seda, mille üle ta iseendas peab kohut mõistma või mis on valesti
küll aga näeb meelsasti teiste vigu.
Üks põhjus on selles, et see ei ole tulnud valguse kätte.
On asju, mida inimene võib jätta endasse.
On juhtunud asju ja olnud erinevaid mõtteid,
mida peetakse kusagil varjul
ja palutakse vaid Jumalalt andeks.
Samas aga läheb kogu asi edasi, kus mitte keegi teine ei saa teada
ja sa võid elada kui ühe vale identiteediga.
Sul on kui oma roll, mida sa teistele esitad.
Ja kui sul on veel tiitel ka - sa oled pastor näiteks,
kes peab käima kedagi noomimas,
siis sa teed ka seda.
Kuid inimeselt võetakse tema tiitlid ja maskid ära
ning see sünnib vahel vägisi, kui sein tuleb ette.
Sa võid teatud aja omada mingit fassaadi,
kuid mingil hetkel tuleb sein ette.
Inimene ei saa elada sisekonfliktidega,
ilma, et sellel ei oleks tagajärgi.
Väline ja sisemine ei saa ikka erineda nii palju.
Sellest tulevad mitmed suured krahhid, läbipõlemised
ja kõik muu, mis inimeste elus on.
Ei ole julgetud tegeleda oma vajadustega,
milleks on just vaja Jumala armu.
Kui inimene saab aru, kui nõrk ta tegelikult on,
kui abitu ta tegelikult on,
kui väike ta tegelikult on,
siis need maskid tuleb maha võtta.
See armu teema on ikka suur asi.
Õigesti mõistetud arm on vägi inimese elus.
Vägi olla mina ise, olla ehtne.
See annab väe muutuda selliseks, nagu Jumal tahab, et me oleksime.
Ilma, et see muutuks käsumeelseks soorituseks.
Ma olen sageli olnud pime enda asjade suhtes,
mängides oma rolli.
Kuid ma olen õnnelik selle üle, et keset sedagi on olnud Jumala arm.
Et kui enam ei jaksa,
kui enam ei jaksa seda rolli mängida.
Mul ei ole läinud kõik nii, nagu inimesed tavaliselt oletavad.
Või nagu minult usklikuna oodatakase,
või koguduse teenistujana, mis iganes roll see ka on.
Nii võib juhtudagi, et kohati pettud iseendas ja mõtled:
"Ma ei anna seda mõõtu välja."
Jumal aga ütleb ilusti:
"Kelle mõõdupuuga sa end mõõdad?"
Ma olen jõudnud punkti,
juba aastaid tagasi tegelikult,
kui ma vastutasin noortetöö eest.
Kogesin usklikuna, kui suured on tegelikult nõudmised.
Eriti arvestades seda, et mul on oma ajalugu, taust ja probleemid,
mis on mind jälitanud kogu mu eluaja lapsest saati,
siis nende asjadega koos ei saa vabalt olla,
nautides koguduse usaldust.
Sa ikkagi pelgad teatud määral paljastumist.
"Mida inimesed minust tegelikult teavad?"
Mäletan, kui mulle anti päris alguses head nõu.
Alati on neid, kellega sa räägid ja oled täiesti aus.
Sa räägid ära oma mustad asjad.
Aastate jooksul on mul olnud häid hingehoidjaid ja sõpru,
ka terapeute ning kallis naine juba 10 aastat.
See on toonud arusaamise,
et Jumal ei karda seda, mis meie elus on,
Jumal teab seda.
Probleem on selles, et kui ma aasta tagasi mõistsin,
et usklikutel on ootused mu suhtes, Jumalal on ootused mu suhtes,
teoloogial on ootused mu suhtes ja ma ise ootan endalt nii palju,
üritades vastata teatud mõõdupuule,
siis mul tekkis küsimus:
"Mida sa, Jumal, minult tegelikult ootad?"
Kui ma julgesin küsida, siis julgen ka vastuseid saada.
Hakkasin kõrvale panema valesid ootusi.
Ma julgesin olla aus.
Aga selleks on vaja turvalist õhustikku - kultuurimuutust,
et inimesed julgeksid olla sellised nagu nad on, omal tasemel.
Ausus on väeline tegur inimese elus.
Mida ausam sa oled, seda vabam sa oled.
Siis sa pääsed hingamisse - selles on kasv.
Kui aga kogu aeg pingutada, siis see takistab loovust,
innukust, valgust - kustutab vähehaaval elu.
See hävitab inimese elu.
Ma ise usun, et ehtne olemine sünnib sellest,
et inimene julgeb laskuda oma tõelise olukorra tasemele
ega põgene oma hädade, ebakindluse ja ebausu eest
tegude sooritamise juurde.
Justkui alati peaks nende eest ära jooksma.
See on väljakutsuv ja vältimatu.
Kui me tahame evangeliseerida maailma,
nii nagu see meid endid on puudutanud,
siis see peab esmalt puudutama meid.
See peab muutma meid seestpoolt väljapoole.
Evangeelium on just selles väeline,
et see võtab meie vale identiteedi ja toob meid hingamisse.
Nii et ma võin puhata Isa Jumala kõikväelistel kätel.
Ma olen oma Isa kätes ja keegi ei saa mind röövida sealt.
Minus on lapsepõlve vaim, kes hüüab: "Abba, issi!"
Seda ei saa keegi mult röövida.
Ükskõik, kui problemaatiline, haige või läbikukkunud ma olen.
Paulus oli väga mõjukas ja kuulus persoon,
aga tal oli palju tegemist oma nõrkustega.
Ausalt, ehtsalt, ka Jumala ees.
Jumal vastas talle kirjas Korintlastele nii:
Sulle piisab minu armust, nõtruses saab vägi täielikuks."
Soovides toetada TV7 tööd, võid helistada 900 17777 (hind 7 eur)
Täname, et vaatasid seda saadet.
Pea meeles, et võid olla nõrk ja vajadustega,
aga võta mask eest, sest sa oled hea ja armastatud.
Isa armastab sind ja meid.
Sellest ehtsusest võib esile tulla midagi suurepärast.
Jumal on nõrkuses vägev.
Kohtume järgmises saates!
Tõlge: Külli Kuusk