PIIBEL ARMSAKS
Nüüd oleme jõudnud Peetruse elukäigu vaatamisega viimase osani.
Täna räägime Peetruse pärandist.
Peetruse ülesandeks oli veel pagana- kristlaste positsiooni selgitamine.
40-ndate aastate lõpupoole suurenes paganakristlaste hulk pööraselt
Pauluse esimese misjonireisi tagajärjel. Usule tulnud variserid
õpetasid nii: "Kui te ei lase end ümber lõigata Moosese õpetuse
kohaselt, siis te ei pääse."
Inimesel on äärmiselt raske uskuda, et pääste on ainult armust.
Ta tahab vägisi lisada sellele kasvõi ühe protsendi oma tegusid.
Küsimus oli selles, kas Jumala Kuningriik kuulub ka ristitud
paganatele või tuleb neil esmalt pöörduda judaismi. Sellele tuli
leida lahendus, seepärast otsustati kokku kutsuda maailma esimene
kirikukogu. Selle nn apostlite kogunemise ajaks naases Peetrus
Jeruusalemma. Aasta võis olla 49 pKr.
Pika vaidluse järel tõusis Peetrus püsti ja pidas kõne ning see jäigi
tema viimaseks jutluseks Piiblis. Alguses meenutas ta Korneeliuse
kodus toimunud Püha Vaimu välja- valamist, mis oli juhtunud aastaid
varem. Ta jätkas: "Ja südametundja Jumal on nende eest tunnistanud,
andes neile (paganatele) Püha Vaimu nagu meilegi, ja ei ole teinud
mingit vahet meie ja nende vahel, olles usu läbi puhastanud nende
südamed. Miks te siis nüüd kiusate Jumalat, soovides panna jüngrite
kaela iket, mida ei ole jaksanud kanda ei meie isad ega meie?
Ent meie usume end päästetud olevat Issanda Jeesuse armu läbi samal
kombel nagu nemadki."
Kas taipad, mida Peetrus ütles? Meid päästab ainult Issanda Jeesuse arm.
Apostlite nõupidamisel kõneles sirge seljaga kirikujuht, kes teadis,
millesse ta usub ja mida ta teistele õpetab. Peetrus ütles ausalt,
et Seaduse järgimine polnud lihtne temalegi.
Kuna ainult arm päästab, siis miks nõuda ümberlõikamist? Miks peame
sundima paganaid jälgima iga pala, mida nad suhu panevad? Ja iga
sabati pidamise nõude järgimist?
Miks teete nende elud keeruliseks, nii nagu jumalakartlike juutide
elu oli olnud?
Apostlite kogu kirjutas ühise kirja paganakristlaste kogudustele,
milles neile lubati evangeeliumi vabadus.
"Püha Vaim ja meie oleme arvanud heaks, et teie peale ei tohi panna
ühtegi muud koormat". Kogu kirik oli ühiselt nõus, et paganakristlased
pääsevad Jumala Kuningriiki lihtsalt usu ja ristimise kaudu.
Ilma ümberlõikamiseta ja ilma tseremoniaalseadusteta.
Päästes on 100% armu ja 0% oma tegusid.
Kui vaid kõik selle järel peetud kirikukogud oleksid suhtunud Jumala
Sõnasse sama tõsidusega nagu see esimene kirikukogu.
Tänapäeval peetakse kiriku demokraatilisi otsuseid kohustuseks
ja need võivad olla vastuolus Piibli õpetusega.
1986. aastal otsustati ametikoha- küsimuses demokraatlikult ja
homo-küsimus ootab nüüd oma korda luteri kirikus.
Jumal siiski ei muuda oma meelt kiriku nõukogude otsustele vastavaks.
Selline kirikunõukogu otsus ei ole pädev, mis on vastuolus Piibli
õpetusega.
Mis juhtus Peetrusega apostlite nõupidamise järel?
Nimelt siirdub Luukas nüüd avalikku töösse Paulusega ja apostlite tegude
raamat ei räägi Peetrusest enam midagi.
Peetruse 15-st viimasest eluaastast teame kindlalt vaid seda,
et ta kirjutas 60-ndatel kaks kirja.
Piiblis leidub vaid väikeseid vihjeid tema tegevusest nende 15 a. jooksul.
Apostlite nõupidamise järel Peetrus ilmselt ei jäänud kodumaale, vaid
liikus laieneva kristlaskonna keskel. Korintoses käis ta enne aastat 57.
Teame seda sellest, et Paulus mainib kirjas korintlastele Peetrust.
Samas kirjas korintlastele saame teada, et Peetrus käis misjoni-
reisidel koos naise ja usuõega. Siis sama isikuga.
Lapsed olid kasvanud täiskasvanuks ja naine oli vaba minema maailma
koos abikaasaga. See koht paljastab lisaks midagi Peetruse abielu ja
tema naise usu kohta. Peetrusega koos käis ka tema vaimulik poeg
Markus - evangeeliumi kirjutaja. Nende kahe suhe oli lähedane,
sellest annab tunnistust soe tervitus Peetruse kirja lõpus:
"Teid tervitab mu poeg Markus."
Ühise töö tulemusena sündis Markuse evangeelium.
Võimalik, et Rooma koguduse soovil.
Nagu me varem mainisime, paljastas Peetrus kõigile lugemiseks oma
nõrkused ja patud.
Ta söandas seda, kuna teadis, et pääseb ainult usu ja armu abil,
üksnes Kristuse kaudu.
On suur, et kirikujuht ei salga nõrkuseid, vaid paljastab need.
Papias, kes kirjutas aastal 110, tsiteeris eelmisel aastasajal
elanud vanemat, võimalik, et apostel Johannest. Papias kirjutab Markuse
evangeeliumi sünnist järgnevat:
"Markus oli Peetruse tõlk ja kirjutas hoolsasti üles, mida pidi mäletatama.
Mitte küll selles järjekorras, milles Issand oli rääkinud või
teinud tegusid. Ta ei olnud neid kuulnud Issandalt ega Teda järginud,
vaid nagu juba öeldud, hiljem Peetruselt, kes andis talle nõu
vastavalt vajadusele."
Nagu juba ütlesin varem, et vana kiriku kirikuajaloolane Eusebius
rääkis Peetruse Rooma minekust aastal 41. Ja lisaks väitis ta, et
Peetrus jäi sinna ja tegutses Rooma piiskopina ühtekokku 25 aastat
kuni surmani.
See Eusebiuse väide on rooma- katoliku kiriku jaoks väga tähtis.
Selle väite vastu on esitatud järgmised argumendid.
1. Apostlite nõupidamisel 49. aastal oli Peetrus küll üks peakõnelejaist,
aga teda ei ole nimetatud Rooma piiskopiks. Ta oli vaid üks apostel.
2. Kui Paulus kirjutas kirja Rooma kogudusele 57. aastal, siis saatis
ta tervitusi üle 30 tuttavale. Kui Peetrus oleks olnud Roomas,
siis kindlasti oleks Paulus ka temale tervitused saatnud.
3. Kui Paulus toodi vangina Rooma aastal 60, siis toimusid seal tähtsad
teoloogilised vestlused. Kui Peetrus oleks olnud Roomas, siis oleks
tema nime sellega seonduvalt mainitud. Aga kuna ei nimetatud,
siis usuvad mõned uurijad, et ta läks Rooma alles pärast 60. aastat.
Ehk siis ta ei olnud Rooma piiskop 25 aastat.
Kuidas siis sündisid Peetruse kirjad? Piiblis on 2 Peetruse kirja.
Nähes tagakiusu uksel olevat, tahtis Issanda vana teenija kirjutada
need kirjad.
Esimese neist ta saatis ringkirjana Väike-Aasia kogudustele.
Teine on eriline jutlus, mis on suunatud kõikidele kristlastele.
Need kirjad jäid Peetruse viimaseks testamendiks kristlaskonnale.
Neil on midagi tähtsat öelda ka sinule ja minule.
Esimese kirja suunas Peetrus kannatavatele kristlastele.
Ta juhendas neid ootama kannatlikult Jumala poolt lubatud pärandit.
Seda ei saa ükski tagakius neilt ära röövida. Ta ütleb nii:
"Kadumatu ja rüvetamatu ja närtsimatu pärandi saamiseks, mis on taevas
talletatud teile, keda usu kaudu Jumala väes hoitakse päästeks,
mis on viimsel ajal valmis ilmuma. Sellest päästest te rõõmustate
üliväga, ehkki praegu peate mõnda aega kurvastama mitmesugustes
kiusatustes, et teie usk läbi- katsutuna leitaks palju hinnalisem
olevat kullast, mis on kaduv."
Vastavalt Peetrusele ei saa kristlane elada siin maa peal murevaba elu.
Õnn ootab neid ja meid Taevas. Teine asi, mille pärast Peetrus
rõõmustab, on see, et Jeesusesse usuvad juudid ja paganad moodustavad
koos ühe uue Iisraeli. Selles me kõik saame olla preestrid.
Preester tähendab Uues Testamendis teist asja kui karjaseamet.
Peetrus kirjutab nii: "Teie aga olete "valitud sugu" - nii nagu Iisraeli sugu:
"kuninglik preesterkond, püha rahvas, (Jumala) omandrahvas."
Vana apostel teab, et tema märtrisurm on juba uksel. Kuidas ta
suhtub tulevastesse kannatustesse? Selles suhtes on muutunud palju
peale Suurt Reedet. Kristlasena kannatamine on tema meelest au.
See annab kristlasele viimase võimaluse käia Meistri jalajälgedes.
Teise kirja kirjutab Peetrus keiser Nero vanglas, oodates surma.
Jaakobus, Jeruusalemma koguduse juht oli selleks ajaks tapetud ja Paulus
oli Nero vanglas surma ootamas. Apostlile oli saabunud aeg saata
sõnum tulevastele kristlaste sugupõlvedele.
Selles meenutab Peetrus kristlaseks olemise peaasju, mida kristlastel
tuleks meeles pidada peale apostli lahkumist. Et ristiusk on
ajalooliselt tõde. Et Jeesus on tõepoolest Jumala Poeg.
Et Piiblit võib usaldada. Ta hoiatab valeprohvetite eest.
Et Jeesus tuleb kindlasti tagasi, isegi kui Ta tundub viivitavat.
Siin on väike tsitaat Peetruse viimasest kirjast:
"Aga Issanda päev tuleb nagu varas. Siis hukkuvad taevad raginal...
Meie ootame aga tema tõotuse järgi uusi taevaid ja uut maad,
kus elab õigus."
Vastavalt Eusebiuse kirikuajaloole suri Peetrus Nero tagakiusu ajal
aastal 67. Eusebius väidab, et Peetrus palus end naelutada ristile
pea alaspidi, kuna oleks olnud liiga suur au surra samamoodi
kui Jeesus suri. Me ei tea kindlalt, kas see on tõsi, aga
kindel on see, et ta sai oma surmaga kirgastada Issandat.
Teenimatu arm oli teinud oma töö ja argpüks sai surra Jumala
suure kangelase surma.
Siis, kui viimane pasun kõlab, tõuseb Siimon Peetrus Issanda
poole üle ilmamaa kas siis Peetruse kiriku võlvi alt või kuskilt mujalt.
Ja koos temaga saame meiegi pärandiks uue ihu, kus asub õigus.
See on suur kojujõudmise ja paradiisi ukse avanemise päev.
Lisainfo: www.ilosanomapiiri.fi
Tõlge: Merle Sibola