PIIBEL ARMSAKS
Oleme jõudnud Peetruse elukäigu vaatamisel kaheksanda osani.
Tänase osa pealkirjaks on "Peetrus - nii patune kui ka õige".
Mõne rahuaasta järel algas taas Jeruusalemmas kristlaste tagakius.
Juba mitmes kord! Seekord tegutses Heroodes Agrippa. Aasta oli u 41pKr.
See Heroodes oli Heroodes Suure pojapoeg ja selle Heroodese
vennapoeg, kes oli lasknud maha raiuda Ristija Johannese pea.
Ta kiusas taga kristlasi ja hukkas Jaakobuse, Johannese venna.
Kui kuningas mõistis rahva soosingut nende tegude suhtes, siis otsustas
ta jätkata sama moel. Järgmisena arreteeriti Peetrus.
Tulemas oli hapnemata leiva püha ja täpselt nagu Jeesus võeti kohtu
alla samal pühal poolteist aastakümmet varem,
nüüd oli tulnud aeg, mil Peetrust vöötas keegi teine ja viis ta sinna,
kuhu ta ei tahtnud minna.
Nii prohveteeris Jeesus tema surma kohta.
Apostlite "põgenemine" vanglast mõned aastad varem oli ikka veel
kinnipidajatel meeles. Seekord võeti kasutusele turvameetmed.
Peetrus aheldati kahe sõduri vahele ning mitu sõdurite rühma seisis
vangi ja vangla uste vahel.
Aga mõned kilomeetrid eemal palvetas kogudus Jumala poole juhi pärast.
Peetrus tundis end olevat valmis surema Päästja pärast. Teda ei
hirmutanud miski. Teame seda, et ta magas ahelates nagu väike laps.
Aga Jumal sekkus taas asjade käiku. Keset ööd ilmus vanglasse ingel,
kes raputas magava apostli ärkvele. Samal hetkel kukkusid ahelad maha.
Valvurid magasid rasket und ega ärganud.
"Riided selga, kingad jalga! Pealisriided samuti!" Ingel juhendas
hämmastunud apostlit, nagu oleks ta väike laps.
Piibel räägib: "Ja Peetrus tuli välja ja käis tema järel ega teadnud,
et see, mis ingel tegi, on tõsi, vaid arvas end nägevat nägemust.
Ja nad läbisid esimese ja teise vahiposti ning tulid linna viiva
raudvärava ette. See avanes neile iseenesest ja nad väljusid ja läksid
edasi üht tänavat pidi. Ja järsku lahkus ingel tema juurest. Ja kui
Peetrus jälle hakkas aru saama, lausus ta: "Nüüd ma tean, et Issand
on tõesti oma ingli läkitanud ja mu välja kiskunud Heroodese käest
ning kõigest, mida juuda rahvas ootab."
Peetrus teadis väga hästi, kelle juures kogudus oli palvekoosolekut
pidamas. Ta võttis kohe suuna Markuse ema Maarja koju.
Koguduse juht pidi tükk aega koputama suletud uksele, enne kui
koguduse liikmed söandasid uskuda imesse. Rõõm oli suur, kui nad ust
avades nägid juhi olevat elus ja heas olukorras. Peetrus suutis
vaevu vaigistada rahvahulka, et rääkida vabanemisest üksikasjalikult.
Ta ei söandanud Maarja koju jääda kauaks, vaid peitus "maa alla".
Oled sa kunagi kuulnud õpetust, et kui usud piisavalt, siis juhtub
sinulegi ime? Aga nüüd küsin ma sinult: kes uskus sel ööl imesse?
Mitte Peetrus ega ka kogudus. Ime tuli neile kõigile üllatusena.
Sellest mõistame, et ime ei ole meie usust sõltuv. Me võime
paluda abi armsamatele isegi siis, kui me ei jaksa uskuda sellesse.
Jumal kuuleb palveid Jeesuse pärast, mitte palvetaja usu pärast.
Nagu võite arvata, oli vanglas hommikul segadus. Heroodes jäi
pika ninaga ja kohtuasi jäi ära. Kuningas oli kindel selles, et
vangla valvurid osteti ära, seepärast lasi ta hukata kõik 16 Peetrust
valvanud meest.
Vana kiriku ajaloolane Eusebius väidab, et Peetrus läks peale
seda Rooma. Eusebius avalikustas kirikuajaloo aastal 326, aga mõned
tema lähteandmetest olid vanad. Kas Peetrus läks siis Rooma?
Millal sündis Rooma kogudus, seda ei teata täpselt. See võis juhtuda
esimeste nelipühade järel, kui Jeruusalemmas usuletulnud juudi
kristlased naasesid koju Rooma.
Kui Peetrus käis siis Roomas, ei viibinud ta seal kaua,
kuna Heroodese surmaaastal 44 oli ta Jeruusalemmas ja just sel ajal
juhtus tema suur apsakas kirikujuhina.
Rooma riigi teises suurlinnas Antiookias oli sel ajal sündinud
paganatest kogudus. Misjonitööd ei olnud aktiivselt tehtud, aga
siiski oli see kogudus tekkinud. Kui apostlid sellest kuulsid, siis
saatsid nad leviidi Barnabase asja uurima. Barnabas võttis kohe
suuna Tarsosesse ja otsis sealt Saulust, keda hiljem kutsuti
Pauluseks. Seejärel olid need kaks Antiookia koguduse õpetajad
aasta aega. Just sel ajal käisid Paulus ja Barnabas Jeruusalemmas.
Neil oli kaasas rahaabi näljahädas olevale emakogudusele.
Paganatest kogudus abistas emakogudust.
Paulus kirjeldab seda olukorda Kirjas galaatlastele:
"Jaakobus ja Keefas ja Johannes... sirutasid parema käe osaduseks
mulle ja Barnabasele, et meie mingu paganate juurde, nemad aga
ümberlõigatute juurde." Selline tööjaotus lepiti kokku:
Paulus paganate juurde, Peetrus juutide juurde.
Sellises olukorras arvas Peetrus, et ta saab teha tööd oma rahva
seas elu lõpuni, aga läks teisiti.
Peetrus otsustas minna tutvuma Antiookia õitsva paganakogudusega.
Sinna oli Jeruusalemmast umbes 500 km teekond.
Pühapäeviti osales Peetrus söömaajal paganate keskel. Ta ei teinud
suurt numbrit sellest, et söögid polnud vastavad Moosese Seadusele.
Kindlasti söödi seal siga. Söömaaja osaduses nauditi ka püha armulauda.
Aga siis juhtus katastroof.
Jeruusalemmast tulid Antiookiasse külla vennad, kes ei olnud nõus
sööma paganatest kristlaste poolt valmistatud toitusid.
Nad soovisid, et paganad järgiksid Moosese seatud puhtusnõudeid.
See polnud veel see katastroof.
Peetruse käitumine oli katastroof. Esmalt ei teadnud Peetrus, kumba
lauda ta peaks sööma minema ja siis valis ta jeruusalemlased.
See ei juhtunud üks kord, vaid mitu korda. Tasahilju liikusid
ka teised juudikristlased jeruusalemlaste lauda ja viimaks
tegi nii ka Barnabas - kohaliku koguduse õpetaja.
Tagajärg oli see, et paganatest kristlased tundsid end olevat
teist liiki usklikud. Lõhenemise põhjustas Jeruusalemma koguduse
juht, mitte vastpöördunud paganast kristlane!
Seda on Piibli lugejal raske mõista.
Paulus mõistis kohe, et selles olukorras on küsimus evangeeliumi
põhiolemusest. Kas inimene saab päästetud armust või tegudest,
mille hulka kuuluvad ka nõuded toitute kohta?
Mingit keskteed ei ole.
Peetrus oli püstitamas uut nähtamatut seina
juudi- ja paganakristlaste vahele. Kui kristlased ei saa üheskoos
nautida püha armulauda, siis pole ju ühte kogudust, vaid kaks.
Sellises olukorras otsustas Paulus kaardid lauale panna.
Nii ütleb ta Kirjas galaatlastele: "Aga kui Keefas tuli Antiookiasse,
siis ma astusin tema silma ees talle vastu, kuna teda oli tarvis
hukka mõista... Koos temaga hakkasid silmakirjatsema teisedki
juudid, nii et nende silmakirjatsemine tõmbas kaasa ka Barnabase.
Kui ma nägin, et nad ei käinud otseteed evangeeliumi tõe järgi,
siis ma ütlesin Keefasele kõikide ees: "Kui sina, kes sa oled juut,
elad paganate, aga mitte juudi kombel, kuidas sa siis sunnid
paganaid juudi kombeid pidama?"
On tõesti kurb, et Peetruse elus paljastus selline häbiplekk veel
15 aastat peale Jeesuse surma ja ülestõusmist.
Mees teadis kindlasti hästi, mis on õige, aga ta ei tegutsenud õigesti.
Mõned arvavad, et nelipühipäev muutis Peetruse täielikult, aga see pole nii.
See väike argpüks püsis sügaval tema isiksuses.
Ta kartis ikka veel tegutseda vastavalt oma usule. Kummaline
on see, et teda ei hirmutanud Heroodese surmaotsuse ootamine
vanglas, aga nüüd kartis ta vendade arvamust.
Kas see pole tuttav?
Harva andestab üks suur juht sellise asja teisele.
Peetrus siiski ei pidanud vimma Pauluse vastu, vaid tunnistas
alandlikkuses, et ta tegi valesti. Siin näitas ta oma suurust.
Oma viimases kirjas paarkümmend aastat hiljem nimetab Peetrus
Paulust oma armsaks vennaks. Ja selline kiri on kõrvuti Vana
Testamendi raamatutega.
Mida meie sellest õpime? Seda, et Piibel ei tunne mõistet
"täielik muutus". Nii kaua, kui kristlane käib siin maa peal,
tema pärispatt püsib ja tema õigus ei jää püsima Jumala ees.
Mitte keegi meist ei saa vanduda, et oleme võitnud patu lõplikult.
Kui tekib vastav olukord ja kiusatus või nõtrus tabab,
siis langeme üpriski kergelt. Ja just seepärast Jeesus õpetas,
et me peaksime iga päev paluma meie Isa palves:
"Anna meile andeks meie võlad. Ja ära saada meid kiusatusse."
Lõpetuseks veel üks isiklik sõnum.
Mina olen küll pidanud seda tõsiselt õppima.
Jumala ees kehtiv õigsus tuleb mulle vaid Jeesuse töö kaudu.
Kui see nii poleks, siis ma ei saaks ennast nimetada kristlaseks.
On olnud tugev võitlus selles, et kui langen pattu, siis tunnistan,
et see oli patt, mitte ei hakka seda kaitsma. Palu Issandalt:
"Ehkki ma ise sellest ei pääse, siis Sina võid mind sellest vabastada."
Kanna kõik need võitmatud patud ristile armulaual ja usu siis,
et Jeesus on need tõesti andeks andnud.
Seda võitlust me saame üheskoos jätkata kuni elu viimase hetkeni.
Lisainfo: www.ilosanomapiiri.fi
Tõlge: Merle Sibola