PIIBEL ARMSAKS!
Eelmisel korral rääkisime, kuidas Iiob asetas Jumala süüaluste pingile.
Sel korral on meil teemaks: "Ma tean, et minu lunastaja elab!"
Lõpuks jõuame natuke rõõmsama teema juurde.
Kannatustes Iiobi usk muutub.
Seda võib kindlasti meie kõigi kohta öelda.
Meie usk muutub, kui kaotame selle, milleta arvame, et ei suuda elada.
Eelkõige võideldakse siin nüüd meie jumalapildi pärast.
Iiob küsib, et milline on see Jumal, kes kohtleb oma last sedasi.
Iiobi rmt on ehmatavaid kirjeldusi sellest, kuidas Jumal piinab Iiobit.
Iiob ise kirjeldab seda selliselt, et Jumal tõstab ta natist üles,
paneb seinale sihtmärgiks rippuma ja hakkab nooli laskma.
Kes on see Jumal, kes oma last sedasi kohtleb?
Meie usk pannakse proovile.
Esimese osa Jumal võitis, kui Iiob tänas Jumala nime ka seejärel,
kui naine oli teda õhutanud enesetapule.
Ta ütles, et võtame Jumala käest vastu nii head kui halba.
Peale seda sattus ta oma usuga segadusse.
Arvan, et sellel oli kolm põhjust.
Esmalt see - kui inimene haigestub, ei ole tal enam jaksu nii palju,
et ta suudaks olla nii usaldav ja reibas, kui terve olles.
Usk kahaneb, kui ei saa magada.
Teine põhjus oli see, et Jumal peitis oma palge.
Iiob, kes oli pidanud Jumalat oma sõbraks, ei näinud äkki Tema palet
ja hakkas kahtlema, mida Jumal vaikuses plaanib.
Äkki on Tal mingi varjatud külg?
Kolmas oli see, et sõbrad hakkasid süüdistama.
Selle asemel, et sõbrad oleksid lohutanud ja aidanud tal püsida
kahe esimese peatüki usu juures, hakkasid nad seda usku kõigutama.
Sellist olukorda, kui Jumal peidab oma palge uskliku eest, nimetatakse
juba vanast ajast kitsikuseks või ängistuseks.
Kristlase ängistuseks.
17. sajandil kirjutasid mitmed luterlikud teoloogid ängistusest.
Tänapäeval see muidugi pole populaarne teema.
Ängistuses olev inimene igatseb surma.
Ka Iiob palub Issandalt, et kui Sa laseksid elulõngal katkeda.
Pange tähele, et Iiob ei plaani enesetappu, ehkki ta naine teda
sellele õhutas, ta ei tee seda.
Pole ime, kui ahastuses olev inimene sellist asja plaaniks.
Inimene võib olla vahel äärmiselt nurka surutud.
Kui Iiob oleks teinud enesetapu, oleks Jumal selle kihlveo kaotanud.
Sellest hoolimata ei või me öelda, mis oleks Iiobiga igaviku
seisukohalt juhtunud.
Kui inimene pole ei vaimu ega ihu poolest täisjõus ja loodab
enesetapu peale, olles samaaegselt kristlane, saab ta selle patu
andeks, nagu ka teised patud.
Kui usku pole, siis on muidugi teine asi.
Iiob sattus ahistusse ja küsis Jumalalt:
"Miks peidad oma palge ja pead mind oma vaenlaseks?"
Ta ei tee seda, mida sõbrad pakuvad, et ole tasa, ära ütle midagi.
Ta ütleb:
"Seepärast ei taha minagi keelata oma suud: ma räägin oma vaimu
ahastuses, ma kaeban oma hinge kibeduses!"
Nüüd sõbrad ehmatavad, et ära nüüd sedasi räägi, lepi oma osaga jne.
Muidugi oleks kõige parem, kui me võiksime leppida oma osaga ja
võtta Issanda käest kõik vastu, ilma nurisemata.
Aga see lihtsalt ei õnnestu, kuna me inimesed oleme pärispatu võimuses.
Oleme valiku ees, kas ütleme ausalt, mis meie sisemuses mässab, või
valetame, et meis pole mingit mässu- tänu Issandale, tänu Issandale.
Mida Iiob tegi järgmiseks, kui nägi, et Jumal peitis oma palge ja
justkui haudus mingeid halbu plaane tema vastu?
Iiob palvetab.
Mäletan, kui Iiobi raamatut lugedes märkasin, et siin on sina-vorm.
Iiob räägib sõpradega ja äkki on sina-vorm, millest märkab, et
ta räägib Jumalale.
Iiobi palved on pooleldi sõim.
Paneb kahtlema, kas neid saab palveteks nimetada.
Olen nimetanud neid kibestunud palveteks.
Loen teile ühe näite kibestunud palvest.
Iiob ütleb:"Küllalt!...Jäta mind! Mu päevad ongi ju ainult õhk!....
Millal sa pöörad oma pilgu ära minu pealt ja jätad mind
süljeneelamise ajakski? Kui olengi pattu teinud, mida ma siis sellega
teen sinule, sa inimese valvur?"
Kas kõlab palve moodi?
Iiob ei taha Jumalast ära pöörduda, vaid pöörduda Jumala poole
nende kõnedega.
Sõbrad, palve on see, et me läheme Issanda ette sellistena, nagu oleme
ja räägime Talle asjadest nii, nagu need meile paistavad.
Jumal ei taha meie elust mingit ilustatud versiooni.
Seepärast on Iiobi kibestunud palved õigesti tehtud.
Ebausk hülgab palve ega räägi midagi Jumalale, hülgab armu vahendid,
ei vaja Piiblit ega armulauda.
See on ebausk.
Iiob oli kahtluse küüsis, aga mitte ebausu küüsis.
Siis juhtus see, millest rääkisin ka eelmisel korral.
Iiob leiab Messia, Jumal Jumala vastu.
Sama hingetõmbega ütleb ta, mul on taevas tunnistaja,
ta on minu kaitsja kõrgustes.
Kas mäletate, rääkisime kohtust ja ilmnes,
et Jeesus on Iiobi advokaat taevas.
Iiob kutsub teda ka tunnistajaks ja kaitsjaks.
Iiobile tundub, et Jumal laseb nooli tema pihta, ta saab haavu ja
veri voolab.
Talle meenub lugu Kainist ja Aabelist, kuidas Issand ütleb,
et sinu venna veri kisendab Mulle maast.
Iiob ütleb:"Oh maa, ära kata mu verd, ja mu kisal ärgu olgu puhkepaika!"
Verevalaja pole siin keegi muu kui Jumal ise.
Selles olukorras vajab Iiob seda tunnistajat ja kaitsjat.
Tema usk Messiasse hakkab kasvama ja arenema.
Iiobi usk, ehkki see muutub, on nagu merelained.
Tundub, et annab juba järele ja vaibub ja siis tuleb uus laine,
mis lööb üle pea.
Igaüks, kes on kannatanud, teab, millest ma räägin.
Inimene arvab, et pääseb võidule, aga taas tuleb see valu.
Nii ka Iiob, kui ta on mõistnud, et tal on tunnistaja taevas,
hakkab jälle kaebama ja Jumalat süüdistama.
Jõuame 19. ptk juurde, selles peatükis leiame usu ihu ülestõusmisse.
Iiobi raamatu alguses usub Iiob ainult surmavalda.
Ta usub, et on olemas selline koht, kuhu inimesed peale surma lähevad.
Kus on selline varjumaailm, kus ei olda tegelikult inimesed.
See oli tema ajal tavaline usk.
Nende murede ja kurbuse keskel, mil tal on 10 last hauas,
hakkab ta mõtlema, et kas see on nii.
19.peatükis esitab ta armsa usutunnistuse:
"Sest ma tean, et mu Lunastaja elab, ja tema jääb viimsena põrmu peale
seisma! Ja kuigi mu nahka on nõnda nülitud, saan ma ilma ihutagi
näha Jumalat, teda, keda ma ise näen, keda näevad mu omad silmad
aga mitte mõne võõra!"
Sõbrad, selle tunnistuse põhjal Issand võitis kihlveo saatanaga.
Iiob polnud pääsenud prügimäelt, kuhu ta oli linnast aetud.
Seal ta istus, keegi inimene ei mõista teda, ta on haige, õnnetu,
vilets ja selle keskel ta ütleb: mina tean, et mu Lunastaja elab.
Nüüd Jumal võib taevas öelda saatanale, vaata nüüd, kas Iiob
needis mind, kui ta oli kõik kaotanud.
Ei, ta esitas usutunnistuse.
Maa peal oli üks inimene, kes uskus minusse Minu enda pärast, mitte
selle hea pärast, mida ta Minult saab.
Sõber, kas sa ei tahaks esitada seda usutunnistust oma Issandale täna?
Mina tean, et mu Lunastaja elab, vaatamata sellele, mis minuga on
juhtunud, mis tähtsad asjad minult on ära võetud.
Mul on Lunastaja taevas.
Iiob arvab, et ta sureb sellesse haigusesse.
Nahk kooritakse maha, et ta kaotab ihu ning siis ta saab Jumalat näha.
Iiob usub ühtäkki, et on ihu ülestõusmine ja ta näeb Jumalat.
Kui ta näeb Jumalat, märkab ta, et ta polegi võõras vaid tuttav, sõber.
See oli tema suur usutunnistus.
Sõbrad, see on nii, et me oleme nii kiindunud maailma ja mõtleme,
et õnnistus peab tulema siin, või on liiga hilja.
Kuni tuleb see päev nagu Iiobi elus, kui ta mõistis, et ei saa olnut
enam tagasi, lapsed on hauas - seal nad on.
Ka tervis on läinud - selle ehk võib saada tagasi, aga lapsi ei saa.
Siis kui mõistad, et ma kaotasin selle õnne, või et keegi lähedane
kaotas õnne, siis saab taevas meile armsaks. Nõustu sellega!
Siis hakkab midagi tähendama, et on igavene elu.
Iiob mõistab nüüd, et on Lunastaja, kes on teda lunastanud nii,
et ta pääseb igavesse ellu.
Mäletate, et Jeesus rääkis lunastusest ja see lunaraha,
millega Ta meid vabaks ostis patu, surma ja saatana orjusest,
oli Tema oma veri.
See oli see maksevahend.
Iiob on nüüd Jeesuse eelpilt.
Ka Jeesus uskus Jumalasse kuni viimse hetkeni.
Ta haaras kinni Jumala Sõnast ja Jumala nimest ja kutsus Jumalat
oma Isaks ristil.
Ka Tema teadis, et Teda lunastatakse surmavalla käest.
Piibligrupi materjale Vanast ja Uuest Testamendist: www.ilosanomapiiri.fi
Tõlge: Ülle Kapanen