Alkohol tuli mu ellu juba siis, kui olin 14-15 aastane.
Põhjuseks polnud kodune olukord. Mu vanemad olid usklikud.
See lihtsalt tuli.
Olin arg ja häbelik - ehk oli seegi üks põhjustest.
Jõin algusest peale ohjeldamatult,
sattudes tavaliselt alati kartsa.
Olin kogu aeg politseiga kimpus.
PEATUS
Karistusregistris olen kirjas, kuid vanglakaristust pole saanud.
Olen alati pääsenud vaid trahvi maksmisega.
Roolist pole mind purjuspeaga tabatud.
Politsei tahtis küll load ära võtta, kui nägi mu purjuspäi kinnipidamisi.
Neid oli nii palju, et ta oleks tahtnud juba ennetustööna seda teha.
Siis tuli töökohalt ravile saatmine. Olin rehabilitatsioonikeskustes.
1982. aastal läksin AA-rühma.
See oli omamoodi ime,
kui sinna Niittykumpu kiriku kellatorni astusin.
Tundsin, et mind on sinna justkui oodatud.
Teadsin kohe, et see on õige koht.
Sel õhtul vaid nutsin seal.
Järgmisel koosolekul rääkisin oma elust.
AA on hea programm, kust paljud on abi saanud.
Nii sain minagi mõne aasta kainet elu elada.
See programm on ka vaimuliku taustaga.
Räägitakse, et Jumal on võimeline ja tahab aidata, kui Teda otsime.
See on Jumala arm.
Kuid sealt oli puudu tähtsaim - Jeesus Kristus.
Ma ei saanud AA abil alkoholist päris vabaks.
Ette tuli nii mõnigi keerdkäik.
Töökohalt saadeti mind ravile.
Joomaperioodidel tuli palju kordi ette ahastust.
Hommikul ärgates mõtlesin, et poleks tahtnud üldse ärgatagi.
Oleksin parem igaveseks magama jäänud.
Ühel sellisel hommikul, kui olin vaevas, võtsin riiulilt Piibli.
Panin selle rinnale, kuna lugeda ma seda ei suutnud.
Ma polnud seda kunagi lugenudki. Viimati avasin Piibli vist leerikoolis.
Kuid siiski sain mingi rahu südamesse.
See oli märgiks, et sealt saab abi.
Olin siis juba lahutatud, kui kohtusin Maijaga.
Tema sai usklikuks Billy Grahami staadionikoosolekute ajal.
Ta helistas ja soovitas minulgi taolistele koosolekutele minna.
Mul tekkis huvi.
Läksime Tapani Suono "Helsingi Kristusele!" koosolekutele.
See tegi mulle head.
Muu hulgas käisime ka Kalevi Lehtineni teenistustel.
Kord toimus kolmepäevane koosolekute sari.
Viimasel õhtul oli mu mure tohutu suur.
Maija arvas, et astun üle inimeste, kui altari ette tormasin.
Tahtsin Jeesust vastu võtta.
Siit sai alguse mu usuelu.
Oleme üle 10 aasta teinud Maijaga Helsingis tänavamisjonit.
Jõulude eel tegime Veikko Hurstiga tänavamisjonit kodutute heaks.
Siis jätsin ka suitsetamise maha,
mida olin umbes aasta veel harrastanud.
Ütlesin ühel päeval lihtsalt Veikkole, et tahan sellest pahest lahti saada.
Veikko ütles, et teeme enne töö ära. Seejärel ta palvetas mu eest.
Himu suitsu järele oli korraga läinud. Ma ei tahtnud enam suitsetada.
Samamoodi nagu minult oli ära võetud ka viinahimu.
Mu vanematele oli see suur asi,
kuna nad olid terve elu palvetanud mu joomise ja minu pärast.
Nüüd aga said nad näha mind kainena.
Esimest korda tunnistasin Piibliseltsi üritusel Hämeentiel.
Mu vanemad olid ka seal.
Puhkesin nutma, kui rääkisin oma muudetud elust.
Ka isa nuttis minuga koos.
Nii algas minu karske elu.
Mu vanemad on täna juba igavikus.
Hea, et nad jõudsid näha mind kainena.
Isa kohta veel nii palju,
et mulle meenub tähendamissõna kadunud pojast.
Kui palju ma olin asju kihva keeranud, raha maha joonud,
ükskõik, mis olekus koju helistanud,
aga isa ütles ikka: "Armas poeg, tule koju."
Vaid üks kord ütles ta mulle: "Kuule Matti, mul on ainult pension."
Olin siis jälle alkoholi jaoks raha küsinud.
Selline pilt on mulle isast jäänud.
Ta oli sõjas teinud ühe lepingu , mis teda viimastel aastatel vaevas.
Ta oli Jumalale tõotanud,
et kui eluga pääseb, läheb ta pastoriks õppima.
Seda siiski ei juhtunud.
Nii et see jäi isa vaevama.
Praegu elame koos Maijaga Lohjal.
Siit käisime veel 10 aastat Helsingis tänavamisjoni koosolekutel.
Kuid siingi on meil vendade osadus, kus aidatakse samuti alkohoolikuid.
Toetame üksteist
ja korraldame igal aastal puudustkannatavatele jõululõuna.
Koos diakoniga oleme abiks kohviku jms üritustel.
Taolist abistamist jätkub kõikjale üle kogu Soome.
Tõlge: Mare Peterson