Olen alati lapsi armastanud.
Soovisin kunagi kindlasti ka oma last.
See tegi haiget, et viie aasta jooksul ei juhtunud vaatamata ravile midagi.
Kui nägin lapseootel naisi ja lastega emasid, oli see väga valus.
Mõtlesin, miks mina ei võiks seda kogeda?
PEATUS
Mu mees võttis asja rahulikult - oli suureks toeks ja julgustas mind.
Kord sügisel günekoloogilt tulles nutsin autos lohutamatult.
Ta ütles: "Ära nuta, ma viin su Keeniasse."
Me palvetasime lakkamata, sest see oli olulisim asi me elus.
Paljud soovitasid meil võtta koer, kui last polnud tulemas.
Öeldi, et seda tehakse tihti.
Tõimegi endale Kuopio lähistelt Saksa lambakoera.
Kutsikas oli armas, keda hellitada ja temast saigi me pereliige.
Kuigi koer oli armas,
ei võtnud see ära igatsust oma lapse järele.
Arutasime mehega ja otsustasime adopteerida.
1975. a suvel, jaanipäeva paiku, saime lastekodust poisi nimega Arto.
See läks väga kiiresti.
Pühapäeval käisime teda vaatamas
ja teisipäeval helistas sotsiaalametnik,
et tulgu me poisile järgi.
Kahe päevaga pabereid korda ei saanud,
nii et lapsendamine jõustus detsembris.
Arto jõudis meile jaanipäeva-nädala teisipäeval.
Jaanipäeval tuli mu vend Helsingist. Neil oli märtsis sündinud poeg Teemu.
Arto oli beebist vaimustuses, sest lastekodus ju beebisid polnud.
Pärast jaanipäeva olime jõe ääres pesu pesemas.
Arto ütles: "Hüüa Jumala poole, et Ta annaks meile beebi!"
Me hüüdsime koos ja augustis jäin ma lapseootele.
Meid valdas tohutu rõõm. Me ei suutnud seda uskuda.
Emaka kokkutõmmete tõttu pidin olema haiglas.
Haigla koridoris kohtasin Äänenkoskest tuttavat arsti.
Ta ütles, et nii see pidigi minema, kui kõik pinged said maandatud.
Ootusaeg möödus muidu hästi,
kuid mul olid algusest saadik emaka kokkutõmbed.
Olin haiguslehel peaaegu kogu ootusaja.
Teisest küljest oli see tore, sest sain olla koos Artoga.
Elasime siis korrusmajas.
Küsisin sügisel Arto käest:
"Kas oled sõpradele rääkinud, et meile sünnib varsti beebi?"
Ta vastas: "Ei ole kellelegi rääkinud, see on meie pere siseasi."
4-aastase filosoofi otsus.
Me polnud seda öelnud, et ära teistele räägi.
Ei tea, kas ta sellest üldse oma sõpradega rääkis.
Timo sündis kevadel ja kõik oli algul normaalne.
Kuid kohe pärast sünnitust hakkas ta hingamine nõrgenema.
Öeldi, et ta viiakse lasteosakonda ja meie sinna ei pääse.
Arstid uurisid teda seal.
Kui palju sai pisaraid valatud.
Hingamissagedus oli 120 x minutis.
Normaalne hingamine on alla 20 korra minutis.
Keegi ei osanud öelda, mis tal viga on.
Nutsin ja palvetasin kõik ööd.
Arto vaatas läbi klaasi oma väikevenda,
kuidas see võitles oma elu eest.
See tundus nii troostituna. Kas tõesti võetakse ta meilt nüüd ära?
Arto ootas nii väga seda beebit, nagu me kõik.
Oli öö enne ülestõusmispühi, kui mu südames hakkas kõlama laul.
"Siis me rõõmuga ruttame oma sõprade juurde
ja kuulutame neile: Issand ikka aitab meid!
Me arvasime, et surnud Ta, hoopis nägime, et elab Ta."
See oli esimene lootusekiir, mis süttis mu südames.
Samal hommikul alustas arst antibiootikumikuuri.
Siis selgus ka, et haiguse põhjustas haiglabakter.
Antibiootikum, mis oli tol ajal uus, sai sellest bakterist jagu.
Laps toibus väga kiiresti.
Kahtlustati, et tal võib olla ajukahjustus,
kuna tal olid kõhus suured verejooksud.
Tema arengut jälgiti kuni 1,5-aastaseks saamiseni.
Kui oli iga-aastane tervisekontroll, ütles arst, et kõik on korras.
Oi seda õnne ja rõõmu!
Arto oli tõeliselt õnnelik, kui väikevend tervena koju tuli.
Lapse edasine areng oli täiesti normaalne.
Tõlge: Mare Peterson