Elasime väikesaarel.
Lähim peatus oli umbes 2 km kaugusel.
Paadiga sõudes käisime poes ja koolis.
Talvel läksime seda teed suusatades.
Võimalus oli ka mandri kaudu käia, siis polnud paadimatk nii pikk.
Kuid tavaliselt mindi paadiga sõudes.
Paat oli igapäevane liiklusvahend.
Saar oli nii väike - sellel oli vaid meie väike majake.
Meid oli isa, ema, mina ja minust 2 a vanemad kaksikvennad.
PEATUS
Me, poisipõngerjad, oskasime ujuda.
Kuid ema, kes oli lapsepõlve veetnud Purovesi randades,
ei osanud ujuda ega ka jalgrattaga sõita.
Emal alati muretses, et me jäämineku -ja tuleku ajal ei hukkuks.
Olime innukad kelgukarusselli tegijad, kohe, kui jää veel alles õhuke oli.
Ema oli lapsepõlves koos oma isaga Puroveel palju kalal käinud.
Ema jaoks polnud tuul kunagi sobiv, et ta oleks julgenud vetele minna.
Kuid meie olime liigagi julged, kui vahel ka tugev torm möllas.
Isa oli tihti haige.
Olümpiaastal, 1952. a sügisel, katkes tema elulõng.
Ta suri novembris.
Ema jäi üksi kolme poega kasvatama väikesesse majakesse seal saarel.
Ma ei mõista tänini,
kuidas me majanduslikult hakkama saime.
Meil polnud mingit sissetulekut.
Kuid ema ristas aina käed ja õhkas taeva poole.
Issand aitas. Ja ka sõbrad külast.
Ema oli väga toimekas. Suvel korjas metsast marju ja seeni.
Käisime kalal. See oli oluline lisa toidulaual.
Imetlen oma ema,
sest ta ei hoolitsenud mitte ainult meie toidulaua eest,
vaid rõhutas meile kogu aeg Jumala Sõna tähtsust.
Me laulsime palju koos emaga - kolm poisipõngerjat ja ema.
Ta tahtis ka kirikus käia.
Ema tahtis koos oma pojakestega kirikutee ette võtta.
Ja kui mõelda, et 2 kilomeetrit oli paadiga sõuda
ja sealt 6 kilomeetrit jalgsi kirikusse,
siis meie, poisikesed, olime palju kordi mineku vastu.
Kuid ema oli järjekindel.
Ta tahtis ise Jumala Sõna külvata
ja viia meid ka kirikusse seda kuulama.
Ema ei andnud järgi ja me pidime minema.
Võtsime selle teekonna ette ja käisime jumalateenistusel.
See oli meie jaoks tol ajal tülikas kohustus.
Nii see pidi olema.
Tulime sama teed ja sõudes koju tagasi.
Ema oli tänulik, et me temaga siiski kaasa läksime.
Meie isa oli vaikne, armastas meid omamoodi.
Ma ei mäleta, et isa oleks meid kunagi sülle võtnud.
Kui isa haigestus, oli tal siiski jõudu paadis istuda ja õngitseda.
Me, poisid, olime mitu korda temaga kaasas.
Kord hakkas isa nutma ja higipiisad langesid.
Mõtlesime, kas isa saab jälle infarkti?
Haiglasse oleks olnud pikk tee.
Küsisin temalt: "Isa, kas sul on väga valus?"
Isa ütles, et tal pole valus, kuid teab, et pole enam kaua meiega.
Ütles: "Et teist, poistest, kasvaksid korralikud mehed."
Ta ei pidanud silmas kooliharidust, vaid et saaksime siin elus hakkama.
Seda oleme ka üritanud teha - vahel paremini, vahel halvemini.
Isa karskus on kandunud mulle üle. Olen täiskarsklane.
50ndate alguses tulime kõik eri aegadel järgemööda Tamperesse.
Ma tulin viimasena, 1955. a sügisel.
1956. a kevadel läksin Harju kogudusse leerikooli,
kus Simo Talvitie oli mu leeriõpetaja.
Minust sai siis usklik, kuid millegipärast jäi usust väheks.
Mu tee viis 25 aastaks spordiareenile publiku sekka.
Siin aga tuleb esile ema järjekindlus. Tal oli jõudu kogu aeg palvetada.
Eriliselt palvetas ta oma noorima poja, minu päästmise pärast.
Kui ma veel tõsiusklik polnud,
arvas Jumal heaks ema siit ilmast ära kutsuda.
Ma ei olnud ema surivoodi kõrval,
kuigi ema soovis, et oleksin mineku ajal ta kätt hoidmas.
Siis teadsin, et mu usklik ema on taevases kodus.
Pühapäeva kristlasena teadsin täpselt, kuigi ka spordist teadsin kõike,
et see ei vii mind taevasse kohale.
Viis päeva pärast ema surma võtsin Jeesuse oma Päästjaks vastu.
Nüüd on sellest rohkem kui 30 aastat.
Jumal peatas mu, et näidata: "Kõige tähtsam asi on sul puudu."
See, et Jeesus mu südames elaks.
Olen selle eest täna ääretult tänulik.
Tõlge: Mare Peterson