Juba väikese poisina kogesin rõõmu elust.
Mind ümbritsesid loodus, väike kodu Satakunnas
ja kõik sellega kaasnev.
Ainsaks elu varjuküljeks oli varajane isa kaotus
ja 8-aastasena ema kaotus.
Jäime koos noorema vennaga orbudeks.
Vaid taevas teab, kui mitmel õhtul uinusin pisarais
mõeldes sellele, kuidas edasi elada?
Tohutu lohutus saabus ühel ööl, kui nägin unes inglit.
Ingel ilmus mulle unenäos ja ütles väga armsasti,
et minust, väiksest orvust, hoolitsetakse eriliselt.
KOHTUMISPAIK
Pärast ema surma
olime kaks aastat noorema venna ja 8-kuuse noorima vennaga
seal väikeses kodus kui tillukesed linnupojad nokad lahti
hämmingus, mis me elust edasi saab?
Kuid Looja, kes kõigi eest hoolitseb, juhtis kõike imelisel moel.
Sain oma kodu tädi ja onu juurde,
kus möödusid toredalt mu noorusaastad.
Sain kogeda kõike, mida neis oludes kogeda sai.
Nooruses oli mu igapäevaseks tegevuseks sportimine.
Tundsin sellest suurt rahuldust.
Avastasin, et kui jooksen teistest kiiremini,
kui hüppan kõrgemale kui teised või viskan oda kaugemale kui teised,
pääsen alati pjedestaalile.
Nooruspäevad tundusid tohutult toredad.
Tundsin, et mul on hea elu.
Mõtlesin palju kordi,
et pärast seda kõike pääsen kindlasti taevasse,
kus rõõm ja õnn kunagi ei lõppe.
Kuid parimail noorusaastail kogesin oma elus pöördepunkti.
See juhtus rahvamajas meie küla tantsuõhtul.
Nii hea oli olla koos teiste noortega ja rõõmustada ühiste asjade üle.
Tantsupõrandal, keset tantsimist, kuulsin aga selges soome keeles:
"Ensio, mida sa siin teed?
Elul on sinu jaoks midagi palju paremat."
See oli armas tasane hääl,
mille kõla mäletan veel aastakümneid hiljemgi.
Teised ei kuulnud seda.
Minu mõttemaailm peatus äkitselt.
Mõtlesin ja tundsin, et kõrgem vägi on mu elust huvitatud.
Pärast seda läksingi koju.
Võtsin leerikoolist saadud Piibli, mida vahepeal üldse lugenud polnud.
Mulle avanes imekombel kirjakoht Tiituse 2:11
"Jumala arm on ilmunud päästvana kõigile inimestele."
Rõõmustusin sellest. Tähendab, ilmunud ka minule.
Kuid järgmine tekst Nikodeemuse kohta,
oli hoopis teistsugune.
Jeesus ütles öise vestluse käigus sellele juutide ülemale:
"Kes ei sünni ülalt, ei või näha Jumala riiki.”
See tekst oli noore mehe elus aja maha võtmise koht.
Olin südames enda vastu aus,
midagi sellist polnud mu elus varem juhtunud.
Kuni sinnani arvasin,
et pääsen kindla peale taevasse nagu iga teinegi.
Palvemeelsuses hakkasin Jumala Sõna ja seda teemat uurima.
Palvetasin, et Jumala Püha Vaim valgustaks mind selles asjas.
Argielu keskel, uurides Jumala Sõna ja palvetades,
saabus mu elu suurhetk.
Sel päeval tundsin,
et üks mu vanaisa palve on saanud vägeva vastuse.
Palusin oma patud andeks.
Sain tunda sisemist rõõmu ja rahu, mis patukahetsusega kaasnes.
Tundsin tohutut kergendust.
Mu sees pulbitses allikana Jumala Sõna
ja see täitis mind imelisel väel.
Hiljem sain teada, et see oli ristimine Püha Vaimuga.
Sel hetkel sain evangelisti armuanni, mida mul enne polnud.
Rõõmusõnum evangeeliumist täitis mind üleni.
Pidin jagama seda oma lähedastega.
Kohtasin aina uusi võimalusi, kus võisin selgitada Jumala Sõna
ning rääkida imetegudest ja oma kogemustest.
Nüüd, kui olen jõudnud eluõhtusse ja olen pensionil,
võin rõõmsalt kõndida oma suvekodu aiateel,
näha iga päev looduse ilu,
kuulda lindude siristamist, mesilaste suminat
ja kõike, mida kaunist Soome looduses on.
Väikese poisina ei osanud seda iial ette kujutada,
et ühel päeval kõnnin aias,
kus kirsipuud, ploomipuud, pirnipuud ja viinamarjad annavad saaki.
Et saan kõike looduses kasvavat ja arenevat ilu nautida,
tunda rõõmu nende viljadest ja kõigest heast.
Kui noorena olin kõva sportlane, siis pensioniaastail võin rõõmustuda
talveajal suusatamisest üle valgete lumehangede.
Suviti on tervislik sõita rattaga, kõndida ja tunda rõõmu liikumisest,
mida saab veel vananedeski nautida.
Südant täidab tohutu tänu Jumala vastu
läinud aastakümnete eest.
Nüüd, olles eluõhtule jõudnud, tõden, et uskliku tee on kui virmaliste helk,
mis särades helgib, kuni koidab Issanda päev.
Tõlge: Mare Peterson