Olime olnud abielus 18 aastat.
Ühel hommikul tabas teda väga tõsine ajuinfarkt.
Ta oli siis 44-aastane.
Mulle oli see muidugi šokk,
kui täiesti terve mees ütleb ühel hommikul,
et on saanud halvatuse ja kutsu kiirabi.
Kiirabi oodates panin riidesse ja mõtlesin, et lähen kaasa.
Mees jõudis veel öelda, et ärataksin me poja üles,
kes oli tookord 17.
Kiirabi ei leidnu me maja üles, nii et pedi minema suurele teele vastu.
Kiirabi oodates juhtus nii, et mu mees lakkas hingamast.
KOHTUMISPAIK
Enne, kui kiirabi kohale jõudis, oli ta mitu minutit surnud olnud.
Läksin neile vastu ja ütlesin, et neid pole enam vaja.
Nad küsisid: "Kus see mees on?" Ütlesin, et üleval magamistoas.
Nad kiirustasid sinna ja tõid ta elule tagasi.
Võiksin öelda, et pärast seda algas 7-aastane piin.
Ta ei saanudki sellest terveks.
Arstid ütlesid, et sellist juhust pole neil kunagi olnud,
kus nii tõsisest ajuinfarktist välja tullakse.
Ta olukord oli väga halb.
Kui paranemine algas, liikus tal vaid üks silmalaug.
Kogu selle haiguse 7 aasta jooksul, oli ta siiski mõistuse juures.
Infarkt mõjutas vaid ta keha talitust.
Ta oli voodi külge aheldatud.
Vahel üritati ravikuure teha, kuid ravile ei tahetud teda saata.
Läks mitu aastat, enne kui ta Käpylä hooldushaiglasse sai.
Seal paranes olukord sedavõrd, et ta oleks ise ratastooli saanud.
Kuid ta ei saanud seal kauem oma haigusega kaasneva tõttu olla,
sest seal polnud öist medtöötajat.
Nii möödusid 7 aastat, kus teda mitmeid kordi opereeriti.
Kõik ebaõnnestus, miski ei teinud olukorda paremaks.
Kõik jõululaupäevad veetsin haiglas.
Vahel operatsioonijärgselt ka intensiivpalatis.
See oli tõeliselt raske aeg nii mulle kui ka pojale.
Poeg reageeris omamoodi.
Ta ütles, et tahab elada nii, et ei juhtuks seda, mis isaga juhtus.
Sellega seoses oli me elus erinevaid olukordi.
Käisin siis tööl ja hoidsin korras me maja,
mis polnud veel mehe haiguse tõttu lõplikult valmis saanud.
Pidin kõike majaga seonduvat korras hoidma.
Maja eest pidi ka võlga tasuma.
Majanduslikult oli mul väga kitsas.
Seadus näeb ette, et 80% haige tulust läheb hooldusasutusse.
See oli keeruline aeg.
Igal hommikul ärkasin mõttega, mis olukorras mu mees on.
Mõtlesin, kuidas ma ise selle kõige keskel ellu jään
ning kogu pere tervena püsiks.
Aasta enne mehe haigestumist olin saanud usklikuks.
Olen selle eest ikka tänulik olnud - ma poleks sellest muidu läbi tulnud.
Oleksin kas hulluks läinud või läbipõlenud.
Ükskõik, mis oleks võinud juhtuda, kuid mul ei läinud nii hullusti.
Jumal aitas imelisel moel ja mees tuli infarkti hetkel usule.
Ta ütles siis, et nägi Jeesust.
Ta ütles: "Jeesus" ja vaatas üles,
enne, kui ta hingamine infarkti tagajärjel seiskus.
See oli asja juures hea, sest 7 a jooksul toimus temaga palju.
Inimene lamab pikalt haiglates, kuid mõistus on siiski selge.
Mitmesuguseid mõtteid tuli pähe, kuid sain kogeda ka Jumala abi.
Ta ligiolu oli nii tuntav.
Kui õhtuti pärast tööd ja haiglat koju jõudsin,
eriti algusaegadel,
tundsin end kui mähitud Jumala ligiolusse,
kus Ta lohutas mind.
Ma poleks ilma selleta vastu pidanud.
Jumal kasutas ka sõpru.
Mul polnud autot ega juhilube.
Pidin minema autokooli. Sõbrad olid ikka abiks.
Sõber, kes oli saanud Jumalalt märgi, tuli mulle autoteenindusse järgi.
Olin seal bussi ootamas ja sinna ta saabuski.
Neil aastatel kogesin mitmekülgset abi.
Jumalalt tuleb abi, kui Teda paluda. Tema annab palujaile.
Inimestelt ei pea abi ootama - Jumal küll kasutab ise neid.
Sageli mõeldakse, et sõbrad peavad aitama.
Vale on loota liigselt inimeste peale, sest Jumal on see, kellelt abi tuleb.
Jumal hakkas mulle rääkima Türgist.
Olin seal eelviimasel suvel puhkamas,
kui mu mees oli veel haige, enne ta surma.
Olin reisil Türgis, kui Jumal hakkas mulle rääkima,
et võiksin seal elada.
Küsisin, mida võiksin teha, et see täituks?
Asjad läksid nii,
et pool aastat peale mehe surma läksingi Türki.
Seal olin kokku 8 aastat.
Neil aastail tuli mõttesse, ega üksi pole hea olla.
Kuid ma ei tahtnud uuesti abielluda, et midagi sarnast uuesti läbi elada.
See polnud hirm, vaid pigem alateadvuses.
Kui jälle juhtub midagi taolist?
Siis leidsin, õigemini Jumal leidis mulle abikaasa.
Minuga ühes koguduses Soomes oli Martti-nimeline mees.
Ta naine oli surnud pool aastat tagasi.
Ühel suvel vestlesime koguduses.
Me polnud ta naise eluajal eriti suhelnud,
sest ma olin siis ka Türgis.
Õige pea pärast seda alustasime kooselu.
Minu meelest oli see huvitav, et ma olin olnud 8 aastat eemal
ja see mees oli pärit minuga samast kogudusest Soomes.
Julgustasin oma vallalisi sõpru üle maailma, et ka neil on lootust.
Tõlge: Mare Peterson