Henki Kaikkivaltiaan mun ylläni, -
Henki rohkeuden ja viisauden.
Hei! Tervetuloa ohjelmaan, jonka aiheena on Särkymisen siunaus.
Voiko särkymisestä seurata mitään hyvää?
Onko särkyminen vain negatiivinen asia -
vai voiko siitä seurata sinulle jotain hyvää?
Hengellisessä perinteessä puhutaan erilaisista kausista, -
joita ihminen joutuu uskonelämän aikana käymään läpi.
Alussa meillä on ollut kaipaus. Olemme halunneet saada -
elämään jotain muuta kuin sen pinnallisen elämän.
Olemme heittäneet kysymyksiä, onko tässä maailmassa mitään muuta?
Onko olemassa mitään syvempää tarkoitusta?
Se on aikaa, jolloin Jumala on jo alkanut kutsua sinua -
omaksi lapsekseen.
Olemme sitten viimein uskaltaneet tietoisesti ottaa sen askeleen -
Jeesuksen luo. Olemme liittyneet uskovaisten seuraan -
ja olemme saaneet yhteyttä.
Olemme saaneet siinä myös varmuuden, -
että Jumala on olemassa, ja me olemme pelastettuja.
Saamme elää ikään kuin morsius- aikaa. Kaikki tuntuu niin ihanalle.
Voidaan ajatella, että näemme kaiken uusin silmin.
Aivan kuin meiltä olisi otettu jokin side silmiltä pois.
Kaikki näyttää niin valoisalta.
Me ihmettelemme Jumalan kauneutta.
Kuitenkin se on aikaa, jolloin rakastamme enemmän -
Jumalan antamia lahjoja kuin itse Jumalaa.
Jollakin lailla ajattelemme, että me olemme keskipiste, -
ja Jumala kiertää siinä ympärillä eikä Hänellä ole juuri muuta kuin -
että Hän antaa meille toivomiamme lahjoja, -
ja me saamme rukousvastauksia.
Pikkuhiljaa Jumala kuitenkin alkaa viedä meitä syvemmälle -
omaan tuntemiseensa.
Yhtäkkiä meillä ei enää olekaan niin autuas olo koko ajan.
Me emme enää koe samalla tavalla iloa Herrassa.
Se on aikaa, jolloin Jumala vie meitä parannuksentekoon.
Saamme kokea sen, että olemme oikeastaan aika syntisiä.
Me huomaamme Jumala pyhyyden.
Huomaamme, että omat yrityksemme eivät auta meitä täyttämään lakia.
Tämä on myös sellaista aikaa, että me helposti arvostelemme muita.
Monesti varmaan vasta uskoon tulleet ajattelevat, -
etteivät nuo toiset uskossa oikeasti olekaan.
Se on sellaista aikaa, kun Jumala jotenkin särkee meitä -
rakkauden syntiin. Me alamme itse tehdä parannusta, -
ja se on rankkaa. Me tajuamme, -
että meillä ei ole itsessämme kykyä tehdä hyvää.
Kun me tämän tajuamme, niin saamme kokea armon.
Olemme valmiita ottamaan armo vastaan.
Jumala osoittaa meille, että Hän on kuollut meidän puolestamme.
Me olemme syntisiä, mutta Jumala, Jeesus, on hyvä.
Me saamme elää siinä armossa ja vapaudessa, -
minkä Jeesus meille antaa.
Silloin olemme kiinnostuneempia Jeesuksen persoonasta -
kuin uskonnosta.
Uskontomenot eivät anna meille samaa kuin itse persoona -
tai olisiko parempi sanoa, että uskonnollisuus ei sitä anna.
Sen sijaan me etsimme yhteyttä Jumalaan ja Jeesuksen persoonaan.
Tässä vaiheessa meitä ihmisiä vähemmän kiinnostaa se, -
mitä meidän tulisi tehdä. Tärkeämpää on se, -
mitä Jeesus on tehnyt ristillä meidän puolestamme.
Me tajuamme, että vanhurskautta- minen tulee yksin armosta.
Ihmiselle itselleen olisi varmaan helppo jäädä tähän vaiheeseen, -
mutta joitakin ihmisiä Jumala vie pimeään yöhön.
Tästä asiasta aika vähän puhutaan, ja siksi haluan siitä puhua.
Siihen aikaan, kun minä jouduin pimeään yöhön erämaahan, -
kyselin ihmisiltä, olivatko he kokeneet tällaista.
Tuntui jotenkin kamalalle, kun ei löytynyt ketään, -
joka olisi tiennyt, mistä tässä oli kyse.
Se lisäsi omaa epätoivoa yhä enemmän.
Ajattelin, että Jumala oli minut hylännyt.
Että olin tehnyt semmoista syntiä, ettei Jumalakaan voi antaa anteeksi.
Vaikka rukoilin ja pyysin anteeksi, niin tuntui, että taivas oli hiljaa.
Oli tosi kuivaa. Ei saanut oikein mistään mitään iloa.
Elämä oli kärsimystä, tuskaa.
Oikeastaan jaksoin vain lukea Raamattua -
tai katsoa hengellisiä ohjelmia. Mikään muu ei antanut mitään, -
enkä missään muualla kokenut semmoista rauhaa.
Mitkään maailman asiat eivät kiinnostaneet, -
ei teatterikäynnit, ei konsertit.
Vain Raamatun äärellä koki olevansa vähän aikaa turvassa.
Erämaa-aika on yleensä aikaa, -
jolloin meiltä jotenkin riisutaan ne ajatukset, -
mitä Jumala on ja romutetaan ne kokemukset, mihin on luottanut.
Koemme Jumalan poissaolevaksi, etäiseksi, -
emmekä saa rukouksiin vastausta.
Muistan, kuinka yhtenä yönä koin sen saman huudon.
Itse asiassa näin kuvanakin sen, että Jeesus oli ristillä.
Koin sen saman huudon kuin Jeesus:
"Jumalani, Jumalani, miksi minut hylkäsit?"
Tuska oli tosi suuri.
Tietyllä tavalla Raamatusta luin, että Jumala on hyvä.
Sitä ei kuitenkaan pystynyt erämaavaiheessa tuntemaan.
Ainakin epäilee, että jos Jumala on hyvä, -
niin rakastaako Hän MINUA, vai olenko minä pudonnut kelkasta pois.
Hyväksymisen kautta minä pääsin siitä eteenpäin.
Olla rukouksessa, Jumalan läsnäolossa.
Yrittää tarttua niihin Jumalan lupauksiin, mitä Raamatussa lukee.
Minä myös aloin palvella. Aloin palvella rukousporukoissa -
ja rukoilla ihmisten puolesta omasta suuresta tuskasta huolimatta
Muistan vielä, kun kävin rukouskokouksissa.
Menin semmoiseen 24 h -rukoushuoneeseen.
Monesti siellä rukoilin ihmisten puolesta ja itkien menin kotiin.
Ajattelin, että tätä minun elämäni oli.
Olinkin ajatellut, että elämälläni ei ole enää merkitystä.
Mitä Sinä, Jumala, haluat elämältäni? Minä teen sen.
Jos se on tätä, että palvelen toisia, niin ok.
Ei muulla ole väliä, kunhan vain Jumala et minua hylkää!
Mikä meitä johtaa tähän pimeään yöhön?
Minulle tapahtui monta menetystä vuoden aikana.
Monta asiaa meni - yksi ihmissuhde ja kesämökki -
ja työpaikka. Ne olivat kaikki minulle rakkaita.
Minusta tuntui, että Jumala oli antanut minulle hyviä asioita.
Olin ollut niistä kiitollinen, mutta yhtäkkiä otettiin kaikki pois.
En ymmärtänyt, miksi. Ne olivat tuottaneet minulle iloa, -
ja oikeastaan olin ajatellut saaneeni elämässäni sen, -
mitä olin toivonut. Ja yhtäkkiä ne asiat minulta otettiin pois.
Mikä sinut on vienyt siihen pimeään yöhön?
Onko jokin sairaus, hylkääminen, avioero?
Jotkut kokemasi epäoikeudenmukaisuudet?
Jonkun läheisen kuolema? Oma sairaus?
Mitä on tullutkin - taloudellista huolta, uupumista, masennusta?
Meillä on vähän eri syyt, miten me joudumme pimeään yöhön.
Monesti samatkin asiat meitä vievät, -
mutta ajattelen, että niissä on takana kuitenkin Jumalan rakkaus, -
vaikka se ei sillä hetkellä tunnu.
Miksi elämässä ylipäätään on kärsimystä?
Elämme langenneessa maailmassa, -
jossa ihmisetkin aiheuttavat kärsimystä toisilleen.
Mutta on yksi syy, miksi saamme kokea myös kärsimystä.
Jumala ei halua jättää meitä pinnalliseen elämään.
Jumala haluaa viedä meitä syvempään yhteyteen.
Hän on mustasukkainen meistä.
Mutta onko elämällämme semmoinen tarkoitus, -
joka ei tuhoudu meitä kohtaavassa onnettomuudessa?
Terveys, rikkaus, menestys, maine.
Miten ne sijoittuvat ikuisuuden arvojärjestyksessä?
Kun ne tuhoutuvat, on ainoastaan rakkaudella merkitystä.
Kärsimys laittaa meitä etsimään uusia näkökulmia, -
jotka tuovat mielekkyyttä elämään.
Kärsivä ihminen käy vuoropuhelua Jumalan kanssa.
Hän kysyy minun laillani: "Miksi Jumala? Teenkö jotain väärin? -
Miksi, Jumala, sallit minulle tämmöisen kärsimyksen? -
Miksi haluat, että minä olen niin surullinen?"
Miksi?-kysymyksiä oli tosi paljon.
Niin kuin Jobillakin, kysymykset alkoivat pikkuhiljaa laantua.
Pikkuhiljaa Jumala toi tietoisuutta sisimpään, -
että tällä on jokin toinenkin tarkoitus.
Pikkuhiljaa tuska alkoi väistyä vuoropuhelussa Jumalan kanssa.
Jumalan koulussa olleet ovat olleet hyvässä koulussa.
Ei tarvitse mitään korkeampaa sivistystä, -
vaan kun Jumala itse opettaa ihmiselle asioita, -
niin hänelle tulee tietoisuutta.
Hän ei myöskään lankea eksytyksiin kovin helposti.
Hän ymmärtää, mikä on aitoa ja mikä on epäaitoa.
Se, jonka Jumala on murtanut, -
ei samalla lailla murru ihmisten vääryyksistä.
Vanha juutalainen elämänviisaus on astian särkemisen laki, -
Shevirat Ha Kelim.
Astian särkeminen opettaa ihmistä -
katsomaan enemmän omaa sydämeensä ja Jumalan olemukseen.
Raamattu usein puhuu siitä, miten Jumala muovaa meitä kuin astiaa.
Hän on savenvalaja, joka tekee meistä astioita.
Aivan oikeakin savenvalaja huomaa, -
että astiassa on ilmakuplia.
Kun astia laitetaan uuniin, -
jos siinä on kiviä tai ilmakuplia, niin astia hajoaa.
Silti särkynyttä astiaa ei heitetä pois, vaan päinvastoin.
Se rikkoutunut astia pienennetään ja murskataan -
ja laitetaan uuden saven joukkoon.
Siitä tulee kaikista arvokkainta posliinia, -
kun siinä on rikkoutunutta astiaa mukana.
Se kestää kaikista korkeinta kuumuutta.
Ajattelen, että Jumala teki minulle niin.
Kaikki elämässäni olleet siunaukset yhtäkkiä supistettiin.
Ne minimoitiin. Ei ollutkaan mitään siunauksia, -
mihin olin tottunut Jumalan lapsena.
Se pakotti tietyllä tavalla nollapisteeseen. Ei ollut mitään.
Joutui antamaan koko elämänsä. Tässä olen, Jumala.
Tee, mitä haluat. Olisin siinä vaiheessa halunnut kuollakin.
Ajattelin, että elämälläni ei ole mitään tarkoitusta.
Jumala kuitenkin näytti, että Hän ei halunnut minun vielä kuolevan.
Silti tietyllä tavalla särkyminen on myös hengellinen kuolema.
Se on meidän Golgatan tie.
Meistä tulee niin pieniä, tai me huomaamme Jumalan suuruuden -
aivan eri tavalla. Kaikki se, mikä meissä on ollut feikkiä, -
niin kuin valetta, jotkut lapsuudessa tulleet puolustusmekanismit, -
ympärillämme oleva valeminä, häviää pois.
Ei ole enää niitä toisiaan vasten kalistelevia kuoria, -
vaan tulee se oikea ihminen, se alkuperäinen, -
ennalleen asetettu ihminen, -
jollaiseksi Jumala meidät on tarkoittanut.
Kaikki se, mitä vihollinen ja elämänkokemukset ovat tuoneet, -
ne murskataan pois.
Meistä tulee paljon aidompia, oikeampia ihmisiä.
Ei ole muuta vaihtoehtoa särkymisessä -
kuin että kaaoksen pitää järjestyä uudella tavalla.
Meidän täytyy löytää uusi merkitys elämälle.
Kaikkein kaunein spektri syntyy nöyrtyneen elämän sirpaleista.
Otin tähän kynttilän, jossa näkyy, miten voisi ajatella, -
että sirpaleitten kautta valo tulee kaikkein kauneimmin.
Me tarvitsemme tylsiä erämaa-aikoja.
Kaikkina erämaa-aikoina emme ole aivan särkyneitä, -
mutta me tarvitsemme niitä.
Jokainen erämaa vie näet meitä lähemmäksi Jumalaa.
Pikkuhiljaa alamme huomata, -
että ajatus meistä keskellä ja Jumala pyörimässä ympärillämme -
muuttuukin sellaiseksi, että Jumala on keskipisteessä -
ja me olemme ympärillä.
Me saamme oikean kunnioituksen Jumalaa kohtaan.
Me tajuamme Hänen suuruutensa ja pyhyytensä.
Olipa matka pitkä tai lyhyt, niin ahdistus on Jumalan apulainen.
Jos sallimme sen, niin osaksemme tulee -
särkymisen ja eheytymisen siunaus.
Mekin olemme vain hyppysellinen savea.
Job sanoo näin, että hän on hyppysellinen savea.
Hän kertoo, kun hän on käynyt Jumalan koulun läpi, -
sen särkymisen, kysymykset ja muut.
Hän sanoo, että vain korvakuulolta hän tunsi Jumalan.
Nyt ovat hänen silmänsä nähneet.
Ajattelen itse samalla tavalla.
Monet pelot poistuivat, monet vahingolliset tavat, -
kuten särky, siinä Jumalan särkemisessä ja eheyttämisessä.
Koen, että minua auttoi myös sen periaatteen mukaan eläminen, -
kun Raamatussa puhutaan oikeasta paastosta.
Tein asioita, vaikka en itse saanut siitä iloa.
Puhutaan siitä, että särkyminen ja eheytyminen ovat onnistuneempia, -
jos me enemmän ajattelemme, miten me voimme toisia auttaa -
ja tukea toisia. Ei niin paljon sitä, mitä me saamme elämästä.
Ei Jumala jää velkaa. Olen oppinut sen, -
että jos autan toisia, rukoilen toisten puolesta, -
niin Jumala samalla hoitaa minut.
Oikeassa paastossa puhutaan, että kun annat veljellesi peiton -
tai annat ruokaa, kun et puhu pahaa, -
niin omat haavasi kasvavat umpeen.
Minun erämaa-aikani kesti 4,5 vuotta.
Sinä aikana yllättäen huomasin, että minun haavani ovat umpeutuneet
Kun annamme toisille aikaamme, rukouksia, myötätuntoa, -
niin Jumala parantaa haavamme, ja päivämme alkaa taas loistaa.
Raamattu korostaa, että Pyhä Henki kokee erityistä rakkautta -
murheellista ja särkynyttä kohtaan.
Jesaja 57:15 sanoo: -
"Minä asun korkeudessa ja pyhyydessä ja niitten tykönä, -
joilla on särjetty ja nöyrä henki, että minä virvoittaisin -
nöyrien hengen ja saattaisin särjettyjen sydämet eläviksi."
Niin vaikeaa kuin se meille ihmisille onkin ymmärtää, -
niin ilman särkymistä ei voi olla eheytymistä.
Raamatussa kauniisti sanotaan: -
Minun voimani tulee täydelliseksi heikkoudessa.
Sen tähden minä mieluummin kerskaan heikkoudestani, -
että Kristuksen voima asettuisi minuun asumaan.
Kun olen heikko, olen väkevä. Ja sen, mikä on heikkoa maailmassa, -
sen Jumala valitsi saattaakseen sen, mitä väkevää on, häpeään.
Heikoille minä olen ollut heikko voittaakseni heikot.
Me iloitsemme, kun me olemme heikkoja.
Tässä on särkymisen siunaus.
Lohdutamme toisia sillä siunauksella, -
millä Jumala on meitä lohduttanut.
Mitä meille jää siitä?
Mitä tapahtuu, kun Jumala meidät taas eheyttää?
Kun meistä tulee niitä uusia astioita, -
jotka on särjetty ja murskattu ja laitettu uudestaan kasaan?
Kun kaaoksen keskelle on tullut taas järjestys.
Me saamme taas elämälle uuden mielekkyyden.
Sinäkin, joka olet nyt siinä jotenkin alhossa, -
niin usko, että kaikki päättyy hyvin.
Nämä kielteiset kokemukset ovat rikkoneet ehkä -
sen totutun elämän mallin. Ihminen saa uusia oivalluksia.
Hän ymmärtää, mikä tässä elämässä on tärkeää.
Se vapauttaa ihmisen sellaisesta, joka ei ihmiseen itseensä kuulu.
Elämän kriisi voi viedä sellaiseen epätoivon hetkeen -
ja murtumakohtaan, että ihmisen on löydettävä ehkä uusi suunta, -
ehkä uusi ammatti. Jotain uutta tulee tilalle.
Kärsimys muuttuu.
Kärsimyksen kauhusta pääset Jumalan kohtaamiseen.
Jumala sanoo sinulle: "Kaikki yhdessä vaikuttaa niiden parhaaksi, -
jotka Jumalaa rakastavat."
Helppo elämä voi olla tuhlattu elämä.
Särkynyt ja vaikeuksien täyttämä elämä voi olla pelastettu elämä.
Tämän pimeän yön tarkoitus on myös se, -
että ihminen pääsee kotiin omassa itsessään.
Hän löytää sen tarkoituksen, löytää itsensä.
Monesti rukoillessani ihmisten puolesta koen ja saan sanaa, -
että ihminen ennalleen asetetaan. Ajattelen, -
että käydessämme kaikkien hengellisten vaiheitten läpi -
eli koemme kärsimystä, iloa, erilaisia vaiheita, -
niin sitä kautta ihmisestä tulee se, -
miksi Jumala on hänet tarkoittanut eli ihminen ennalleen asetetaan.
Kiitos, Isä, siitä, että saamme olla tässä edessäsi.
Isä, näet jokaisen siellä, joka tällä hetkellä kärsii.
Isä, rukoilen, että autat tätä ihmistä ja annat turvaa.
Annat voimaa käydä pimeätkin yöt ja laaksokohdat, erämaat läpi.
Kiitos, Isä, siitä, että saamme luottaa siihen, -
että jos me etsimme Sinua, niin viet meidät elävän virran lähteille.
Isä, Sinä annat meille elävää vettä, -
että virvoitumme ja taas nousemme.
Kiitos, Isä, siitä, että saamme luottaa siihen, -
että uudistat voimamme niin kuin nuoren kotkan, -
ja me pääsemme taas lähtemään siivillemme.
Ja vaikka meissä koko elämä varmaan on eheytymisen tarvetta, -
ja meissä on omat vikamme ja puutteemme, -
niin Sinä et meitä hylkää, vaan hoidat meitä, kasvatat meitä -
ja viet meidät kerran perille taivaaseen.
Jeesuksen nimessä ja veressä. Aamen.
Tämänkin ohjelmasarjan tekeminen on mahdollista -
vain vapaaehtoisen tuen varassa.
Tarvitsemme sinunkin rukoustukeasi. Tarvitsemme taloudellista tukea.
Kiitos tuestasi! Jumala sinua runsaasti siunatkoon!
Kaiken kauniiksi muutat.
Kahleet poistat.
Vaihdat murheen kiitokseen.
Tekstitys: Tuula-Riitta Virrankare