Uskon, että horisontissa on synkkä vihamielisyyden ja vainon hyöky, -
joka kohta vyöryy seurakunnan päälle.
Emme ole tottuneita varautumaan vainoon.
Koska tiedän, miten vaarallista ja vaikeaa vaino voi olla, -
tunnen hätää Yhdysvaltain takia.
Keskityn valmistelemaan sydäntä olemaan uskollinen loppuun asti.
VALMISTAUDU KESTÄMÄÄN
Norine, tein juuri "Valmistaudu kestämään" -jaksot.
Ennen taltioimista puhuimme aiheista paljon valmistellessamme niitä.
Nyt on tilaisuus... Mainitsin sinut monesti näissä jaksoissa.
Nyt voidaan puhua pois jätetyistä asioista ja kuulla sinun kantaasi.
Joo. Sinähän halusit puhua Uudesta ja Vanhasta testamentista: -
mitä Vanhan testamentin ihmiset odottivat -
ja miten se eroaa Uudesta testamentista. Ehkä selität sitä.
Vanhassa testamentissa Jumala näyttää sanovan Israelille: -
"Totelkaa minua. Saatte selviä siunauksia."
Tämä on liittosuhde. "Totelkaa minua.
Ette sairasta kuten muut kansat, suojelen teitä, huolehdin teistä."
Tottele. Selviä siunauksia.
Sitten Uudessa testamentissa Jeesus parantaa kaikki, sanoo: -
"Älkää murehtiko, katsokaa kedon kukkia, Jumala huolehtii."
Mutta Hän ei lupaa varjelua, ainakaan fyysistä: -
"Jos tottelette minua, teitä vainotaan."
Näyttää vastakohdalta. VT: "Totelkaa minua, selviä siunauksia."
UT: "Totelkaa minua, niin teitä vainotaan."
Tässä näyttää olevan siirtymä.
Taitaa olla niin, että kun mennään vainon aikaan, -
Jumala keskeyttää joitakin lupauksiaan. Ja siihen on syynsä.
Hän haluaa, että toteutamme tiettyjä asioita, kuten: -
Ollessamme valmiita kärsimään Hänen takiaan päädymme esille.
Hänen arvostaan puhuu -
Hänen omiensa valmius kärsiä Hänen takiaan.
Jumala näyttää keskeyttävän lupauksiaan ainakin tilapäisesti, -
kun meitä vainotaan: emme ehkä koe huolenpitoa, -
emme ehkä koe varjelusta, emme ehkä koe parantumista.
Monia asioita, joihin voimme normaalisti luottaa, ei ehkä tule.
Tämä voi olla tilapäistä. Näyttääkin siltä, että...
Tulkitsen tämän niin, että takeita ei ole.
Kun kuulin: "Andrew, Jumala vapauttaa sinut", -
ja kerrottiin esirukouksista, ja miljoonat rukoilivat, -
toivoin todella, että sen tuloksena vapautuisin.
Mutta takeita ei ole.
Länsimaissa vapautumistasi ehkä pidettiin varmempana, -
koska niin me oletamme. Meitä ei ole vainottu, joten...
"Tietenkin Jumala pelastaa."
Paljolti ajatellaan niin, kun taas maissa, joissa on vainoa, -
ei juurikaan ole oletettu noin.
Eli olemme etääntyneet siitä, mitä UT:ssa sanotaan.
Minä koen, kuten varmaan moni muukin...
Haluaisin panna pään pensaaseen, jotta en kuulisi noita jakeita, -
tuota viestiä; jotta välttyisin siltä. Onhan se pelottava.
En halua kuulla siitä, ellei se osu kohdalle. Syynä sarjan tekoon -
on se, että se on osunut kohdalle. Se on käsiteltävä.
Mutta emme luonnostaan halua puhua siitä.
Miljoonat ihmiset maailmalla rukoilivat puolestani.
Poikkeuksellinen rupeama yhden puolesta.
Jotkut sanovat: "Olet esimerkki rukousvastauksesta."
Sanon: "Totta. Minun kohdallani Jumala vastasi -
monien rukouksiin ja halusi palkita ne vapauttamalla minut.
Mutta monet ihmiset eivät saa sellaista vastausta.
Eikä ole takeita siitä, että kun rukoilemme, -
että kun odotamme ja toivomme jotakin, niin vapaudumme vainosta."
Yksi asia, jonka takia ihmiset toisinaan eivät...
Kuten sanoit, emme ajattele vainoa, koska ei ole kokemusta, mutta...
Amerikkalaiset ovat yritteliäitä. Olemme tavallaan uudisraivaajia.
Se on tosi hyvä asia monella tapaa. Saamme paljon aikaan.
Mutta se voi myös tehdä liian itsevarmaksi.
"Tämä hoituu, pystymme tähän."
Ja olen joskus kuullut ihmisten sanovan vainosta: -
"Antaa tulla, se tekee meille hyvää!
Katso, miten Kiinan kirkko kasvaa. Meille käy samoin." Ja ajattelen: -
Vaino kasvattaa seurakuntaa, paitsi silloin, kun niin ei käy.
Kaikki esimerkit Kiinan kirkon valtavasta kasvusta vainoissa -
voisin kuitata muilla paikoilla, joissa vaino on vaientanut kirkon.
Ei siis pidä suhtautua kevyesti, olla liian itsevarma: -
"Antaa palaa! Me vain vahvistumme!"
Ne, jotka kestävät ja sinnittelevät, tulevat kyllä vahvemmiksi.
Jumala puhdistaa kirkkoa. Mutta se voi olla luultua vaikeampaa.
Se pitää ottaa vakavasti. - Niin.
Emme tiedä, miten toimimme, ennen kuin tilanne on päällä.
Emme tiedä. Kukaan ei tiedä reaktiotaan.
Ihmiset kokevat tietyt paineet eri tavalla.
Pietari ja muut luulivat kestävänsä Jeesuksen kanssa, -
mutta se loppui lyhyeen.
Voimme pyytää Jumalalta itseluottamuksen tilalle -
luottamusta Häneen ja, kuten sanoit, -
tiedostaa haurautemme ja heikkoutemme ja katsoa Häneen.
Silloin asemamme toivottavasti paranee.
Voisimme puhua joistakin jaksoista aikajärjestyksessä -
muistin virkistykseksi. Puhutaan vaikkapa jaksosta 2, pelosta.
Kuinka kohdata pelko?
Keinoja oli monta. Yksi oli keskittyminen taivaaseen.
Tänä vuonna Herra on kehottanut kirjojen ja muun kautta -
minua keskittymään taivaaseen. Aiemmin en juuri ajatellut taivasta.
Mutta vaikeana aikana odotetaan sen loppumista, -
että sen jälkeen saamme uskovina jotakin.
Asiaan perehtyminen herätti ajatuksia.
Sanoit kiinnostavasti, ilmaisit asian hienosti jaksossa 2:
kiinnitytään taivaaseen.
Olemme kiinnittyneitä maailmaan, mutta kiinnitytään taivaaseen -
mahdollisimman paljolti. Panostetaan aikaa ja voimia -
kaikissa toimissamme ikuisuuteen. Se auttaa meitä.
Äitisi tekee sitä. - Joo, kiteytit hienosti.
Mainitsit äidin. Hänhän on hyvin taivaskeskeinen henkilö.
Pari tarinaa hänestä... Ensin yksi asia.
Mainitsin sarjassa, että itkin äidille: "Tämä on tosi vaikeaa."
Äiti: "Tietenkin on. Tämä on kärsimystä.
Jos se olisi helppoa, se ei olisi kärsimystä."
Kuulin häneltä karuja tosiasioita, mutta tarvitsin niitä.
Niiden avulla näkökulmani muuttui.
Esimerkki taivasnäkökulmasta, ikuisuusnäkökulmasta, -
taivasajattelusta.
Sinähän sen kerroit. - Tiedän kertojan, joo.
En tiedä, miten pian kerroin sinulle. Vankeutesi alussa äitisi -
sanoi rukoilijoille USA:ssa: "Seis!" - Rukoilivat vapautumistani.
Niin. Vapautumistasi. "Seis kaikki! Taidamme rukoilla väärää asiaa.
Ei rukoilla vapautta, vaan ettei hän vapaudu, ennen kuin -
Jumala on tehnyt kaiken, mitä Hän tätä kautta haluaa."
Ja äitisi mainitsi kolme asiaa. Kuultuani ne ajattelin: -
"Kestää Jeesuksen paluuseen. Ei onnistu."
Mutta hän suostui siihen.
Hän näki vankeutesi osana Jumalan työtä. Hän näki kokonaiskuvan.
Hän ei halunnut, että Jumala keskeyttää työnsä, -
vaan toteuttaa kaikki tarkoituksensa ja saa sitten täyden kunnian.
Ei ole niin, ettei äiti olisi piitannut.
Hän rakastaa minua, häneen koski, mutta hän myös tajusi, -
että se, mitä kokisin, mitä vaikeuksia kohtaisin, -
olisi sen arvoista, ja ettei sitä voisi verrata...
Äiti puhuu pitkästä tähtäyksestä. - Ikuisuusnäkökulmasta.
Siten hän taisi sitä kutsua.
Hän katsoo kärsimystäni täällä eri tavalla.
"Miten Jumala voi sallia tämän?"
Ihmisiä esimerkiksi mestataan tai kidutetaan uskonsa tähden.
Miten Jumala voi sallia sen? Hän sanoo: "Jumala näkee kauas."
Hän näkee sen hyödyt ja katsoo ikuisuudesta käsin.
Ikuisuus verrattuna tähän lyhyeen aikaan, jonka kärsimme, -
mutta siitä koituva kunnia, siitä aiheutuvat asiat ja...
Sano vaan. Okei, se liittyy suoraan toiseen asiaan.
Totta kai kärsimyksesi ahdisti äitiäsi, -
mutta kuullessani hänen murtuvan puhelimessa...
Olin kertomassa hänelle, että olet ihan alamaissa, -
harkitsit nälkälakkoa, olit itsetuhoinen, ja...
En ollut ihan varma siitä, mitä tekisit tai et tekisi.
Silloin hän purskahti itkuun.
Selitä sinä. Ymmärrät äitisi ajattelua.
Totta kai hänestä tuntuisi pahalta, jos kuolisin, tappaisin itseni.
Mutta hän...
Ajatus, että luistaisin siitä, mitä Jumala haluaa tehdä; -
että minä... Että se ei olisi kunniaksi Jumalalle.
Se järkytti enemmän kuin ajatus kuolemastani.
"Voi ei! Jos Andrew tekee sen, hän jää tappiolle, -
hän ei saa tehtyä sitä, mitä Jumala tarkoitti."
Se olisi äidin mielestä pahinta.
Entä vaikutus esirukoilijoihisi, puolustajiisi? Hän näkee -
kokonaiskuvan edessään varmaan kaiken aikaa.
Hyvin epätavallinen nainen.
Hän asui luonani tuolloin kahteen otteeseen.
Hänen läsnäolonsakin muistuttaa oikeasta näkökulmasta.
Hän on poikkeuksellinen. Ikuinen elämä.
Pelosta... Puhuimme pelosta.
Olen hyvin pelokas ihminen. Minä todella ymmärrän pelkoa.
Pakko sanoa yksi asia sinusta. Sinua kyllä pelottaa, -
mutta kun toimimme syyrialaispakolaisten parissa -
tiimimme kanssa Turkin rajalla...
Siellä käytiin taisteluja, oli paljon Isis-väkeä, -
joten oli vaarallista mennä sinne. Ja aina kun menimme sinne, -
sinua pelotti. Pelkäsit, miten voi käydä, mutta menit silti.
Ja se todella koskettaa sydäntäni.
Tiesin sinun pelkäävän, mutta näin sinun toimivan kuuliaisuudesta.
Uskoit sen Jumalan tahdoksi. Menit, vaikka pelkäsit.
Eräs ystäväni sanoo: "Valmistaudumme etukäteen, -
jotta paineen tullessa meitä ei pelota."
Ajattelen, etten pysty siihen.
Sanon: "Valmistaudu. Kun sitten paineessa pelkäämme, emme pakene."
Varaudun pelkoon, pelkään paljon.
Näenkin sinut esimerkkinä. Minusta oli todellista rohkeutta, -
että pelkäsit mutta tottelit.
Mielestäni rohkeutta on se, että on alati kuuliainen ja uskollinen, -
jatkaa sinnikkäästi silloinkin, kun pelkää.
Et pidä itseäsi rohkeana, mutta minä näen sen rohkeutena.
Olen Kuninkaan ja Leijonan tytär.
Minulla on kaulakoru nimeltä Leijonansydän.
Käytin sitä paljon vankeutesi alussa, kun pääsin luoksesi.
Myöhemmin en pitänyt koruja, mutta siinä vaiheessa se vain...
Olen Leijonan tytär. Jumala haluaa tehdä minusta urhoollisen.
Hyvin pelokkaana ihmisenä minun pitää muistaa...
Toki puhumme vainosta, mutta Raamatun mukaan -
Jumala ei anna pelkuruutta vaan terveen harkinnan hengen.
Terve harkinta on minulle tärkeää.
Se on sitä, etten päästä ajatuksiini pahinta näkymää.
Se ei ole yhtään tervettä.
Minun on vaikea löytää tasapaino. Mieluummin pää pensaaseen.
Kun sanon, että pitää valmistautua, ajatella vainoa, olla tietoisia, -
en tarkoita, että pitää mässäillä kaikilla näillä -
kauheilla näkymillä, pahimmilla mielikuvilla. En suinkaan.
Ei se auta. Itse asiassa se saa elämään pelon ja kauhun vallassa.
On ajateltava: "Vaikeuksia tulee, joten on pidettävä jalat maassa, -
juurruttava syvälle jumalasuhteeseen, nähtävä oikein -
ja päätettävä: 'Aion sinnitellä, aion olla uskollinen Hänelle.'"
Ei vatvota kielteistä. Tiedostetaan se ja keskitytään Jumalaan.
Siksi pidänkin siitä, että sarja päättyi myönteisiin asioihin.
Myönteinen lopetus oli haaste: miten puhua vaikeista asioista -
niin, ettei taakoiteta eikä lannisteta ihmisiä, -
vaan annetaan toivoa. Niinpä viestitit: -
"Säilytä taivasnäkökulma." Taivaaseen pääsyähän me odotamme.
Kun elin kauheaa aikaa vankilassa, -
en nähnyt kaikkea sitä, mitä Jumala teki.
Jälkeenpäin, jälkikäteen tarkastellessani...
Sinä aikana minun oli vaikeaa päästä tunteideni yli.
Paineen alla yritämme vain kestää ja jatkaa sinnikkäästi.
Jälkeenpäin voimme nähdä paljon siitä, -
mitä Jumala suorittaa sydämessämme.
Jotkut - ollaksemme realistisia - näkevät sen vasta taivaassa.
Me pääsimme näkemään jotakin siitä tässä elämässä; -
että Jumala auttoi. Jotkut eivät selviä, -
eivät näe koko hienoa hedelmää kuin vasta iäisyydessä.
Mutta siellä se vasta merkitsee. Se on pitkäkestoista.
On vaikeaa käydä asioita läpi. Mutta kysyit, -
onko ihmispelko vahvempi kuin jumalanpelko, joten...
Kun tilanne on päällä, haluaa vain pois siitä, -
mutta kun jumalanpelko on kyllin vahva, tajuaakin: -
"En tohdi olla käymättä tätä läpi." Jumalanpelko on voimallinen asia.
Sanoit rukoilleesi sitä, minä yritän muistaa rukoilla sitä.
Joku kysyi, mistä näkee, ettei sitä ole. Sanoisin, -
että heidän elämästään: miten surutta he tekevät mielensä mukaan.
Miten luontevasti he tekevät syntiä. Jumalanpelkoa ehkä osoittaa se, -
että joku tiedostaa asioita herkemmin, haluaa miellyttää Herraa.
Se tavallaan osoittaa jumalanpelkoa.
Voin kertoa, miten näen sen elämässäni nyt.
Elämässäni oli tiettyä jumalanpelkoa ennen vankeutta.
Vankilassa vain todella työstin sitä, koska se oli välttämätöntä.
Nyt näen sen elämässäni aitona sitoutumisena kuuliaisuuteen.
Olen keskittynyt kuuliaisuuteen. Ja ajatteluani ohjaa myös tehtävä.
Olen täysin sitoutunut suorittamaan saamani tehtävät.
Sanon Jumalalle: "Mikä on tehtäväni? Haluan olla kuuliainen, onnistua."
Tämä on siis yksi merkki.
Jumalanpelko ei poista ihmispelkoa kokonaan, aina.
Meissä on molempia, mutta oikea jumalanpelko, oikea näkökulma -
auttaa meitä tekemään oikeita päätöksiä ihmispelosta huolimatta.
Kolmosjakso käsitteli loukkaantumista Jumalalle.
Varmaan me kaikki koemme sitä.
Jumala ei ilmestynyt, kun todella tarvitsimme Häntä.
Emme epäile Hänen valtaansa, Hänhän on kaikkivaltias.
Monikaan ei kai epäile sitä, mutta Hänen päätettyään, ettei toimi, -
kun todella tarvitsemme sitä meille tärkeässä asiassa, -
henkilökohtaisessa; koskee perhettä, lapsiamme ja näin...
Jumala ei tee väärin mutta ajatus, -
että näkee sitä, antaa anteeksi... Selitä sinä. Osaat paremmin.
Vaikkapa työssämme turkkilaisten parissa -
on tarkoitus eheyttää sydäntä ja jumalasuhdetta.
Se vaatii anteeksiantoa muille, mutta sanomme myös: -
"Anna anteeksi Jumalalle." Ei Hän tee väärin, ei ole anteeksiannettavaa.
On kyse meidän tilannekuvastamme.
Tarkoitamme: "Päästän irti, en esitä enää vaatimuksia."
Näin käy, kun on rikottu toista vastaan.
Minulle on tehty jotakin. Esitän vaatimuksia.
Julistan oikeuksiani: "Teit minulle väärin. Minulla on oikeus kaunaan."
Ja nyt sanomme: "Luovun vaatimuksistani, kaikista ehdoista."
Tämä on toisinaan hyvin vaikeaa.
Joku on sanonut: "Lukitsin loukkaantumiseni lokeroon."
Se ei ole helppoa. On helppo kuvitella tekevänsä niin -
piilossa toisten katseilta. Siitä on paljon apua.
Mutta on hyvin vaikeaa päästää irti -
joistakin loukkauksista, haavoittaneista tapauksista, -
jolloin Jumala ei tullut esiin ja olimme pettyneitä.
Hän petti meidät.
On vaikea päästää siitä irti.
On luonnollista haluta vastauksia. - Se vaikuttaa suhteeseemme.
Jos Hän ei kerro maailman synnystä ja ylläpidosta, -
se ei minua kiusaa. Mutta lapseni haavoittuminen vaikuttaa minuun -
ja samalla suhteeseeni Häneen.
Lopulta jouduin sanomaan: "Jumala, rakastat minua, vaikka en näe sitä.
Rakkautesi ei ehkä näytä siltä kuin odottaisin. Rakastat minua silti!
En ymmärrä, miten... Katsoessani rakkauttasi en ihan ymmärrä sitä."
Näen asioita hyvin rajallisesti.
Jumalan tapa ilmaista rakkauttaan ei ehkä vastaa odotuksiani.
Mutta Hänen rakkautensa on täydellistä rakkautta.
En vain näe sitä täysin.
Vankilassa tajusin... Jouduin lopulta sanomaan: -
"Jumala rakastaa minua. Kyllä Jumala on rakkaus."
Mutta sen korostaminen...
Jumala valmisteli sydäntäni siihen, että sanoisin: -
"Rakastan sinua, tuli mitä tuli.
En ehkä ymmärrä rakkauttasi enkä uskollisuuttasi, -
en näe armosi toimivan odotetusti. Ei haittaa. Rakastan sinua."
Juuri tätä Jumala haluaa sydämeltämme: -
että lopulta olemme omistautuneita Hänelle, mutkatonta omistautumista.
Tätä korostan: mutkatonta omistautumista.
Sitä Jumala minulta halusi. Perimmältään Hän halusi -
minulta mutkatonta omistautumista. - Se on vaikeaa.
Se on vaikeaa, kun on kysymyksiä, meille hyvin tärkeitä asioita.
Joskus ratkaiseva asia on aika.
Näemme kuvasta tämän verran, pikku siivun.
Yritämme ymmärtää tilanteen tämän pohjalta, mutta se on valtava.
Jotkut kuulevat vasta taivaassa, mutta tässä elämässä...
Jumalaan pettyneenäkin...
On vaikea lopettaa kysely, mutta mikä on vaihtoehto?
Puhuimme tänään Pietarin sanoista: "Kenen tykö me menisimme?"
Jeesus oli loukannut opetuslapsia: "Juokaa vereni, syökää ruumiini."
Kaikki ovat lähtemässä, eikä Hän mene perään.
Hän kysyy lähimmiltä opetuslapsilta: "Entä te? Lähdettekö tekin?"
Emme ehkä pidä tilanteestamme...
Pietari sanoo: "Kenen tykö me menisimme?"
Tavallaan mekin koemme joskus: "Kenen tykö me menisimme?
Ei ole muita, tulen luoksesi."
Pietari jatkaa: "Sinulla on elämän sanat."
Tiedämme, että Hänellä on rakkaus, elämä, kaikki tarvittava.
Ehkemme käsitä, mutta tunnustamme Hänet silti. - Aivan. Aivan.
Vaikeita asioita. Joskus ei juuri vastauksia. Se on vaikeaa.
Teemme parhaamme, ja sitten... - Jumala rakastaa sitä, -
kun puhumme Hänelle, tunnustamme Hänet vastauksitta.
Se on Hänelle tärkeää. - Niin. Luottamus ja usko -
kun emme lainkaan käsitä; kun missään ei ole järkeä.
Ilman muuta.
Intohimonihan on... Sanon tämän myös itselleni, kerron itselleni: -
on tärkeää viettää aikaa Jumalan kanssa säännöllisesti.
Syömmekin päivittäin, tätä on tehtävä päivittäin.
En halua esittää, että se hoituu. Onhan se vaikeaa.
Moni muu asia vie huomiomme. Joku on sanonut: -
"On kuin panisi aineksia henkeensä. Oikeaan aikaan Henki ottaa siitä."
On hyvin tärkeää syöttää aineksia sisään koko ajan.
Miten lähellä voi olla ilman aikaa Jumalan kanssa?
Halusin lisätä sen. - Pidän myös siitä, mitä kerroit...
Kuulin siitä vankilassa. Kerroit ajasta Jumalan kanssa, -
miten nousit aamulla. Selitä sitä.
Sen toteuttamisessahan tapahtui muutos.
Minä vain ryhdyin...
Olin viettänyt aikaa Jumalan kanssa, mutta siinä tilanteessa on tarve...
On armoa tajuta tarve. Se on aina, mutta sitä ei aina tajua.
Tiesin, että tilanne oli minulle liikaa, ihan uusi.
En tiennyt, kenen puoleen kääntyä, miten menetellä.
Täytyisi hoitaa Jumalan kanssa sekin, missä turvautuisin sinuun.
Et ollut läsnä, en voinut jutella kanssasi vapaasti.
Joten jo ennen ylösnousua...
Aluksi olinkin ihan poikki, vain nostin käteni. Jumala ymmärsi.
"Tartun käteesi, Jumala. Sinun pitää tulla olemaan kanssani."
Annoin päivän jokaisen hetken Hänen haltuunsa -
jo ennen ylösnousua ja toki lisää myöhemmin päivällä.
Sanoin Jumalalle, että tarvitsen Häntä. Mutta ajan myötä -
tiedostin muutoksen. "Herra, paitsi että tulet luokseni, -
näytä sinä tietä päivän läpi. Tulen mukanasi."
Aloin joissakin tilanteissa nähdä Hänen muuttavan päiväjärjestystä.
Olen tarkka ajankäytöstäni. "Teen näin, näin ja näin."
Mutta sanoin: "Okei. Vastaat päivästä. Jos tahdot tehdä noin..."
Usein huomasin sen paljon paremmaksi.
Mutten enää sanonut: "Tule mukaan." Se on hyvä asema.
Nyt sanoin: "Johda sinä. Tulen mukana, seuraan sinua."
Tapahtui siis muutos.
Rakastan yhtä mielikuvaa sinusta. Kerron siitä.
Muistelin sitä vankilassa. Se oli tärkeä minulle, kosketti sydäntäni.
Se liittyy ikuisuusnäkökulmaan, taivasnäkökulmaan.
Kävit luonani turvavankilassa. Se on pelottava paikka.
Korkeissa muureissa on piikkilankaa, vartijoilla konepistoolit.
Sisääntulo vaatii monta turvatarkastusta.
Ollaan tiukkoja. Iirikset skannataan kahdesti.
Se on pelottavaa ja häpeällistäkin, koska tulet katsomaan -
tunnettua terroristipappia. Minuahan syytetään vakoojaksi, terroristiksi.
Se on siis myös häpeällistä.
Se on hyvin pelottavaa. Mutta kun aloit käydä, asennoiduit oikein.
Ennen tuloasi sanoit aina: "Olen Kuninkaan tytär -
tapaamassa Kuninkaan poikaa."
Ja pää pystyssä astelit vankilaan. Minä kerrassaan rakastan sitä kuvaa.
On haastavaa vaeltaa Valtakunnan alaisena täällä -
eikä täysin eri periaatteiden, käytäntöjen ohjaamana.
Jakso 5, nautinnontavoittelu.
Puhuit siitä, ja...
Se on asia... Haluaako Jumala, että olemme onnellisia? Toki.
Totta kai haluaa. Mutta Hän haluaa meille aitoa onnea.
Onni tulee, jos seuraamme Jeesusta kaikessa, -
mitä Hän käskee meidän tehdä. Mikä polku Hänellä onkin, -
olemme lopulta ihmisistä onnellisimpia.
On toki väliaikaista onnea, joka... Asioita, joista kieltäydymme...
Onnea tulee. Ei siis kannata synkistellä.
Kristityistä tulee onnellisimpia lopulta. Mutta pitää katsoa kauas.
Kuten Jumala katsoo, mutta me emme halua.
Kun olimme aluksi yhdessä vangittuina pari viikkoa -
ja... Muistan, etten piitannut ikuisesta palkinnosta.
Vapauduttuani sanoin avoimesti: "Sen pitäisi motivoida, -
mutta tuolloin ikipalkinto ei kiinnosta. Haluaa heti irti tilanteesta.
Minusta se on normaalia.
Olit vankina paljon kauemmin. Se on asia, joka rakentuu ihmiseen -
kaiketi ajan myötä. - Ajan myötä rakentui.
Se oli oma lajinsa. Juuri sinnikkyys näissä asioissa -
muodosti minuun jotakin. Puhuin tästä sinnikkyysjaksossa.
Mutta haluan korostaa sinnikkyydessä...
Opin sinnikkyyttä olemalla sinnikäs. Aina murruttuani jouduin nousemaan.
Sinnikkyys kasvoi. Murruin taas, nousin taas. Olin siis prosessissa.
Se ei ole miellyttävää.
Ja korostan taas, että en ole superkurinalainen ihminen, -
minussa ei ole hurjasti virtaa.
Minun oli siis pakko tehdä tätä, muutoin en olisi selvinnyt.
Ajoittain olin kerta kaikkiaan lannistunut, pelon lamauttama.
Jouduin puremaan hammasta, pitämään pintani, puskemaan läpi.
Välillä luulin, etten pysty siihen. Sinnikkyyteni johtui siitä, -
että Jumala auttoi minua. En vain tuntenut sitä.
Jälkeenpäin tajuan, että ilman armoa en olisi kyennyt.
Esimerkkinä siitä on se, kun... - Ajattelin sitä juuri.
Oikeussalissa näin eri tavoin. - Kun olin oikeudessa.
Niin, ensimmäistä kertaa. Emme tienneet, mitä odottaa. Suuri sali.
Olimme ihan takana, sinä edessä yksin, vartijat ympärilläsi näin.
Turvavankila... - Laaja, tyhjä areena.
Olen yksin kolmen tuomarin edessä, syyttäjät siinä, -
asianajajani on 9 metrin päässä. Iso tyhjä alue. Sinä istut etäällä.
Kaukana. Kaikki sinulle myötämieliset olivat kaukana.
Olit tosiaan omillasi. Mutta näkymä sieltä...
Tuntui hirveältä nähdä sinut. En voi puhua sinulle, rohkaista sinua.
Sitten kaikki kauheat todistukset ja valheet.
Sanottiin kauheita asioita. Se kävi yhä raskaammaksi.
Sitten nousit puhumaan.
Ja armo oli selvästi ylläsi. Erotin sen, koska olit selkeä.
Olit väsynyt, et ollut syönyt, et saanut lääkettä.
Hirveä paine, kaikkea meneillään. Silti nousit.
Puhuit selkeästi, puhuit totta. Se oli kuin raikas tuulahdus saliin.
Erotin Jumalan armon ylläsi.
Aina kun nousit vastaamaan kysymyksiin. Jotkin vastauksetkin...
"Vau. Tosi terävää, tuo tuli Pyhältä Hengeltä!"
Sitten... Sanoit, että istuuduttuasi romahdit. Olit ihan kuitti.
Tunsin hajoavani.
Aina puhuessasi erotin armon aikaansaannoksen.
Se oli armoa, jota sinä et tuntenut mutta joka oli selvää minulle.
Asia on siis niin, että armoa on, -
mutta se ei ehkä vastaa odotuksiamme.
On ponnisteltava, opittava kestämään. Se voi olla vaikeaa.
Ei kovin rohkaisevaa. Mutta haluan olla realistinen -
ja rohkaista ihmisiä: "Sisua, sisua! Pystyt kyllä kehittämään sitä."
Sinnikkyyttä pystyy kehittämään.
Ensimmäisenä vuonna oli rankempaa. Koit alati pettymyksiä.
Menit pohjalle. Sitten toipumista, käänne, toipumista, tallelokero...
Sanoit: "Voit olla ylpeä minusta. Minä yritän, ponnistelen."
Näinkin sen. Ja näin sen kirjeistä. Toistuvasti samoja asioita.
Sanoit rukoilevasi: "Haluan olla hyvä poika. Suostun nöyrästi nöyräksi."
Kaikki nämä ovat suuria voittoja.
Puhuit uskollisuudesta vähässä, mutta suurikin voitto tulee.
Jumala näkee joka kerta, kun teemme päätöksen Hänen tahtonsa, -
sydämensä, valtakuntansa nojalla.
Hän huomaa joka ainoan asian, jonka teemme Hänen vuokseen.
Mikään niistä ei jää palkitsematta.
Mikä onkin hyvin rohkaisevaa.
Sinä menettelit muun muassa niin, että kun alkuvaiheessa -
vajosit pohjalle epäiltyäsi jopa Jumalan olemassaoloa, aloit...
Sanoit, että sinulla on väittämiä, että lausut päivittäin väittämiä.
Hengellinen selviäminen vaati noita väittämiä ja totuuksia.
Täydentäisitkö? - Minulla tosiaan oli kysymyksiä.
Päätin, että minun pitää julistaa totuutta, -
vaikka en kokisi sitä tunnetasolla.
Vaikka epäilisin, minun pitäisi julistaa totuutta.
Täytyi tehdä niin jäädäkseni eloon hengellisesti.
Laadin listan ihan perusväittämistä.
Toistin niitä säntillisesti monta kertaa päivässä. Ensimmäinen oli: -
"Jumala, uskon että olet olemassa ja että toimit elämässäni."
Hepr. "Ollaksesi Jumalalle otollinen." - Niin.
Usko, että Hän on ja että Hän palkitsee.
On helppo miellyttää Jumalaa.
Usko, että Hän on ja palkitsee etsijät. Hän on hyvillään.
Mutta sanoin sen, vaikka minulla oli epäilyksiä.
Minä vain julistin totuutta. Siitä tuli minulle tuiki tärkeä.
Se on jatkoa sille, että on tärkeää sanoa, mitä Jumala sanoo.
En siis nähnyt Jumalan rakkautta sellaisena, että voisin ymmärtää.
En nähnyt uskollisuutta odotusteni mukaisesti.
Kyselin, onko Hän vilpitön vai ei.
Ja Hänen hyvyytensä... "En näe hyvyyttäsi."
Niinpä tietyssä pisteessä kirjoitin vankilassa laulun.
Yksi säkeistö kuuluu: "Uskollinen Jeesus, joka rakastaa minua, -
aina hyvä, vilpitön, teit minusta omasi. Ansaitset kaikkeni."
Vaikken käsittänyt Jumalan rakkautta, vilpittömyyttä, -
uskollisuutta, hyvyyttä...
En runoillut sitä siksi, että äkkiä tajusin.
"Tajuan! Hyvä, uskollinen, vilpitön, rakastava."
En tuntenut niin. Sanoin vain: "Se on totta. Raamattu sanoo niin.
Jumala sanoo itsestään, että tämä Hän on.
Tajuanpa tai tunnenpa sen tai en näissä oloissa, aion julistaa sitä."
Lauloin siis päivittäin: "Uskollinen Jeesus, joka rakastaa minua, -
aina hyvä ja vilpitön. Teit minusta omasi. Olen omasi."
Sanoin niin päivittäin. En siksi, että tunsin niin, -
vaan koska se on totta.
Sen, mitä sanoin siinä jaksossa toden puhumisesta, -
sovelsin elämääni vaikeissa olosuhteissa.
Se oli mullistavaa. Aloin olla yhtä mieltä Jumalan kanssa.
Saatana yrittää kovasti hämärtää kuvaa Jumalasta, -
saada meidät ajattelemaan Häntä kierosti, väärällä tavalla.
Saatana herjaa Jumalan luonnetta, mustamaalaa sitä.
Päästyäni yksimielisyyteen Jumalan kanssa en vieläkään tajunnut -
rakkautta, uskollisuutta, hyvyyttä, vilpittömyyttä kokemuksissani.
Mutta jotenkin se juurtui sisääni, -
enkä enää kyseenalaistanut Jumalan luonnetta.
Ennen pitkää en joutunut enää pakottamaan itseäni.
Sanoin taannoin, etten voinut laulaa: "Suuri on uskollisuutesi."
Kurkkua kuristi, en saanut sanoja ulos, aloin nyyhkyttää.
En pystynyt. "En näe uskollisuuttasi, Jumala."
Mutta viimein pystyin, koska sanoin Jumalasta -
mitä Hän sanoo itsestään. Toistelin sitä itsepintaisesti, -
ja se muutti sydämeni.
Nyt pystyin laulamaan Hänelle, ylistämään Häntä sydämestäni.
On siis tosi tärkeää sanoa Hänestä samaa kuin Hän sanoo.
Kun kuultiin, että teit laulun... Se oli iso voitto. "Rukoilin sitä."
Olihan sen kirjoittaminen voitto.
Mutta tiesin, ettet yhtäkkiä tuntenut olevasi kunnossa, -
niin etteivät olosuhteesi haittaa, vaan olet päässyt niistä voitolle.
Lauloit lauluasi niiden keskellä.
Luulen, että kun teemme asioita vaikeuksien keskellä; -
kun haastavassa tilanteessa puhumme totta, siinä on voimaa.
Minulle on joskus sanottu: -
"Paavali ja Silas lauloivat iloiten ollessaan vankilassa Filipissä."
Ja ajattelen: "Et tiedä, kuinka he lauloivat.
Oliko se silkkaa ilottelua, vai oliko se ylistyksen uhraamista, -
tosi uhraamista tuskan pohjalta."
Luullakseni se oli sitä: että he ylistivät keskellä tuskaansa, -
keskellä kärsimystään. Se on kallisarvoista Jumalalle.
Tunteista, tilanteesta huolimatta sanon: -
"Aion rakastaa sinua, ylistän Sinua, yritän olla hyvä poika sinulle."
Se on paljon kallisarvoisempaa -
siksi, että se on rankka rupeama.
Sitä tehdään vaikeissa oloissa.
Se on totta.
Puhuimme pastori Bradille, joka näki kuvaamasi unen.
Hän näki niitä useita.
Hän kertoi, miten se vaikutti häneen pastorina.
Hän alkoi tietoisesti, pelkäämättä pohtia, -
miten valmistella seurakuntaansa.
Hän sanoi: "Mainitsemasi tavat varautua vainoon -
eivät juuri eroa siitä, mitä meidän uskovina ylipäänsä kuuluu tehdä.
Jos teemme noita asioita, -
olemme hyvässä jamassa, kun joudumme vainotuiksi.
Pitää vain korostaa: "Se on päällä. Nyt on pantava hihat heilumaan."
Mutta ei tehdä eri asioita. - Aina on vainoa.
Sanomme, että pitää saada jumalanpelkoa, oikea näkökulma, -
tavoitella Jumalan sydäntä, kehittää sinnikkyyttä Hänen tiellään, -
kehittää yhteisöllisyyttä... Mikä oli viimeinen?
Vaalia Jumalan sanaa.
Noin pitää tehdä joka tapauksessa. - Saadaksemme pohjan elämälle.
Yritän tavallaan soittaa hälytyskelloa.
Luullakseni se on yksi Jumalan tehtävistä minulle.
Hän vei minut vaikeuksien läpi, jotta oppisin asioita, -
joista kertoa muiden rohkaisuksi.
Ne voivat auttaa toisiakin kestämään vaikeina aikoina.
Lista ei ole kattava. Tarkoitus on saada ajattelemaan.
Etenkin johtajat ovat sydämelläni.
Pastorit, johtajat, nuorten vetäjät, vanhemmat, isovanhemmat.
On otettava nämä asiat puheeksi ja valmisteltava omaa laumaa.
Lista ei ole kattava, koska uskon, että kun johtajat alkavat -
paneutua näihin asioihin, Jumala ohjaa heitä. - Mainitsit sen.
Valmistimme seitsemän jaksoa.
Mutta kun pastori valmistelee väkeään, siihen menee kauan.
Jumala uskoo hänelle hyvin monia asioita, jos hän paneutuu tähän.
"Jumala, miten valmistelen lampaitani, näitä ihmisiä?"
Vanhemmat: "Miten valmistelen lapsiani?" Jumala näyttää -
yhä enemmän keinoja ja neuvoo strategioita tätä varten.
Meidän pitää rohkaista. Pitää toimia päivittäin, alkaa kehittää sitä.
Tämä on tavallaan apukäynnistys. Jotkut eivät ajattele näin.
Luodaan kiireen tuntua: "Pitää keskittyä tähän.
Tämä on tärkeää pohjustusta. Ja pitää toimia nyt, -
sillä hyöky iskee pian. Ellen toimi nyt, -
rakkaita ihmisiä joutuu vaaraan, paljon alttiimmiksi tuholle."
Olemme pallotelleet asioita.
Mitä evästystä haluamme lopuksi antaa?
Jos kodissamme vierailisi ihmisiä, -
he näkisivät useissa huoneissa leijonan kuvia.
Meillä on leijonateema.
Ajattelemme aina Jeesusta Karitsana, kuten Hän onkin.
Meidät pelastaa Hänen rakkautensa ja lempeytensä.
Mutta viime vuosina todella oivalsin Jeesuksen Juudan leijonaksi, -
joka karjuu; leijonaksi, joka tulee väliin jopa vainoajiemme tähden.
Aloin nähdä asian niin, että eräänä päivänä he kohtaavat Jeesuksen.
Jokainen kohtaa Jeesuksen: joko Karitsana, jos katuvat...
Silloin he kohtaavat Hänet Karitsana, muutoin Leijonana.
Mutta kun me kohtaamme Leijonan, on ihan erilaista.
Näen todella Jeesuksen Leijonana, joka tulee pelastamaan meidät, -
joka vie meidät perille.
Lempijakeitani juuri nyt on 2. Tim. 4:18.
"Ja Herra on vapahtava minut kaikesta ilkivallasta ja -
pelastava minut taivaalliseen valtakuntaansa;"
Tätä pyydämme itsellemme, perheellemme ja lapsillemme: -
"Herra, haluamme, että viet meidät valtakuntaasi. Siinä tavoitteemme: -
päästä turvallisesti kotiin, turvallisesti valtakuntaasi.
Odotamme, että Leijona vie perille."
Sen haluaisin ihmisille jättää: kuvan Leijonasta.
Suomennos: Marja Sevón