Jag tror att en mörk flodvåg tornar upp sig vid horisonten.
En våg av fientlighet och förföljelse som kommer slå emot kyrkan.
Vi har vant oss vid att förföljelse inte gäller oss.
Eftersom jag vet hur farlig och svår förföljelse kan vara -
så har jag en stor nöd för USA.
Jag fokuserar på hjärtats förberedelse för att förbli trofast till slutet.
TROFAST TILL SLUTET
Norine, jag avslutade nyss alla sju delarna av Trofast till slutet -
och före inspelningen pratade vi förstås en hel del om ämnet.
Och nu har vi ett tillfälle, eftersom jag nämnt dig flera gånger, -
att prata om sådant som inte nämnts och även få höra ditt perspektiv.
Ja, och jag vet att en sak som du gärna vill ta upp -
är troendes erfarenheter i Gamla och Nya Testamentet -
och hur de skiljer sig från varandra. Kan du ge en introduktion?
En sak jag ser är att i Gamla Testamentet verkar det -
som om Gud säger till Israel: "Lyder ni Mig ger Jag er konkreta välsignelser."
Så ser förbundsrelationen ut: -
"Om ni lyder Mig slipper ni de andra folkens sjukdomar.
Jag ska beskydda er och möta era behov."
Lydnad = konkreta välsignelser. Sedan har vi Nya Testamentet.
Jesus botar alla som kommer till Honom -
och säger att de inte ska oroa sig för sin försörjning utan bara lita på Gud.
Men Han lovar inte beskydd! I alla fall inte fysiskt beskydd.
I stället säger Han: "Lyder ni Mig kommer ni att bli förföljda."
Så där ser vi en kontrast. I GT ger lydnad konkreta välsignelser.
I NT leder lydnad till förföljelse. Vi ser ett grundläggande skifte.
Jag tror att det som händer är att när vi går in i en tid av förföljelse -
så pausar Gud vissa av sina löften.
Det finns flera orsaker till det, saker som Gud vill åstadkomma.
En är att när vi är villiga att lida för Hans skull -
blir vi vittnen för världen. Det säger så mycket -
om Hans enorma värde att Hans folk är villiga att lida för Honom.
Oavsett orsak verkar det som om Gud pausar vissa av sina löften -
när förföljelse kommer, så vi kanske inte har försörjning eller beskydd -
och vi kanske inte blir helade. Det kan vara flera olika saker -
som vi normalt skulle be om och få, men som vi kanske inte får just då.
Det kan vara tillfälligt, som en paus.
Och för mig är poängen att det inte finns några garantier.
Så när folk sa: "Andrew, bara lita på Gud att Han ska befria dig" -
eller när alla människor bad för mig, så hade jag ett starkt hopp -
att det skulle leda till min frigivning men det finns inga garantier.
Jag gissar att personer i väst tog för givet att du skulle friges -
för det är vad vi förutsätter eftersom vi inte upplevt förföljelse -
och därför tänkte vi: "Givetvis kommer Gud rädda dig."
Det var nog mer så i väst men i länder där kristna blir förföljda -
hade de kanske inte samma förväntan.
I väst har vi kommit bort lite från vad NT faktiskt säger om förföljelse.
Jag talar för mig själv men många skulle nog säga att de är likadana.
Jag är som en struts som vill sticka ner huvudet i sanden -
och inte behöva höra de där verserna eller budskapet -
för det är skrämmande och jag vill inte lyssna förrän behovet är akut.
Ett skäl till att spela in serien är att vi känner: "Jo, nu är behovet akut!"
Vi måste ta upp ämnet men det är inget vi gillar att prata om.
Jag har redan nämnt att flera miljoner bad för mig, -
det var en unik förböns- kampanj för en enda person -
och ibland säger folk: "Du är ett sådant exempel på bönesvar!"
Då säger jag att det är sant. I mitt fall svarade Gud på mångas böner.
Och Han ville mobilisera den där bönerörelsen för min frigivning.
Men det finns många som inte får ett sådant bönesvar.
Och det finns inga garantier att bara därför att vi ber och tror och hoppas -
så kommer vi att slippa undan förföljelsen.
Ett skäl till att vi i USA inte tänker på förföljelse är precis som du sa -
att vi inte har erfarenhet av det. Men amerikaner är också orädda.
Det finns en pionjäranda i grunden. Det är på många vis en bra egenskap.
Vi åstadkommer mycket. Men det kan också föda en övertro på oss själva.
"Vi klarar det här. Inga problem, vi löser det."
Ibland har jag hört folk säga om förföljelse: -
"Låt den komma. Den kommer att göra oss gott.
Titta på Kina hur kyrkan har växt, det blir samma här."
Jag tror att förföljelse leder till tillväxt utom när den inte gör det.
För varje exempel på explosiv tillväxt i Kina under förföljelse -
kan jag visa dig andra platser där förföljelse har tystat kyrkan.
Så vi får inte ta lätt på det här hotet och vara överdrivet självsäkra.
"Låt dem göra vad de vill, det gör oss bara starkare!"
Ja, det stämmer att de som är trofasta och håller ut -
kommer att bli starkare och Gud renar sin församling -
men det kan bli svårare än vi tror och vi behöver ta det på allvar.
Ja, jag vet att jag förstår allvaret.
Vi kan aldrig förutse vår reaktion förrän vi är i skarpt läge.
Ingen vet hur de kommer att reagera och det som är svårt för några -
kan vara lätt för andra. Petrus och de andra lärjungarna var säkra på -
att de inte skulle svika Jesus men det gick fort.
Så vi kan be att Gud ska ersätta en överdriven tro på oss själva -
med en tro på Honom, och om vi bara kommer ihåg hur svaga vi är -
och hoppas på Honom i allt så är vi mycket bättre rustade.
Vi kanske kan gå igenom de olika avsnitten i ordning -
för att fräscha upp minnet lite. Andra avsnittet handlade om fruktan -
och hur vi kan övervinna fruktan. En sak var att fokusera på himlen.
Jag vet att under det senaste året har Herren genom böcker och annat -
fått mig att fokusera på himlen mer än någonsin.
Jag brukade inte tänka så mycket på himlen men om vi går igenom -
svåra perioder ser vi fram emot det goda som väntar längre fram.
Att bara lära mig mer om himlen har fått mig att tänka på den -
och jag tycker du hade en väldigt bra formulering -
om att vi behöver bli fästa vid himlen. Ja, vi lever här i världen -
men låt oss ha vårt fäste i himlen så mycket vi bara kan och -
när vi investerar tid, kraft och allt vi gör, i evigheten så hjälper det oss.
- Din mamma är bra på det! - Bra formulerat. Apropå mamma -
så har hon starkt fokus på himmelriket. En sak jag redan berättade -
var när jag grät och sa: "Mamma, det är så svårt" -
och hon svarade: "Det är klart det är! Det är därför det kallas lidande."
Hon påminde mig om tuffa sanningar som jag behövde höra -
och de förändrade mitt perspektiv. Vad är ett himmelskt perspektiv, -
ett evighetsperspektiv, ett fokus på himmelriket?
- Du berättade det här för mig. - Just det, jag minns inte hur snabbt -
jag berättade den här historien för dig men tidigt i din fångenskap -
ställde hon sig upp i ett bönemöte och sa: "Stopp!"
- De bad att jag skulle bli fri? - Ja. Hon sa: "Stopp, sluta be!
Jag tror att vi kanske ber för fel sak. I stället för att be att Andrew friges -
behöver vi be att han inte friges förrän Gud har uppnått allt Han vill -
genom den här situationen." Hon räknade upp tre saker.
När jag hörde dem tänkte jag: "Då får vi vänta till Jesu återkomst."
Men hon var villig att be så. Hon såg din fångenskap -
som en del av Guds verk och såg en större helhetsbild.
Hon ville inte att Gud skulle avbryta sitt verk i förtid -
utan i stället fullborda allt som Han tänkt - och få hela äran för det!
- Hon struntade inte i mig. - Självklart inte.
Hon brydde sig om och älskade mig. Hon led med mig men hon såg också -
att det som jag upplevde, de svårigheter jag gick igenom -
skulle vara värt allt lidande. Det gick inte att jämföra.
Hon pratar alltid om att se det längre perspektivet, se med evighetens ögon.
- Det är kanske hennes uttryck. - Hon ser på mitt lidande här -
ur ett annat perspektiv. Någon frågar: "Hur kan Gud tillåta det här?"
Det kan handla om troende som halshuggs eller torteras för sin tro.
Då är hennes svar: "Därför att Gud ser det längre perspektivet."
Han ser vad Han åstadkommer genom det för all framtid och evighet -
jämfört med den mycket korta tid av lidande vi upplever nu.
Den ära och härlighet som det ger för evigt, allt det kommer att uträtta.
Det där anknyter direkt till en annan sak.
Hon var förstås ledsen för att du led, men den enda gång jag hörde henne -
bryta ihop på telefon var när jag berättade för henne hur nere du var -
och att du hade självmordstankar. Det var så illa att jag inte visste -
vad du tänkte eller inte tänkte göra. Då började hon gråta hejdlöst.
Du kan förklara varför, för du vet hur hon tänker.
Givetvis skulle hon sörja om jag hade tagit mitt eget liv.
Men hon, bara tanken att jag skulle kortsluta det som Gud ville göra, -
att jag skulle, att det skulle förminska Guds ära, gjorde henne förkrossad.
Mer än enbart min död var det tanken att om Andrew tar sitt liv -
slutar det med nederlag och då kan inte Gud fullborda det Han tänkt göra -
och det vore det värsta tänkbara.
Och hur det skulle påverka alla som bad och kämpade för det här.
Så hon ser alltid den större bilden. Hon är en mycket ovanlig kvinna.
Hon bodde hos mig i två perioder under din fångenskap.
Hennes närvaro blir en påminnelse om att ha rätt perspektiv -
som hon själv har på ett ovanligt sätt. Att se med evighetens ögon.
Låt oss säga något mer om fruktan. Jag är en person som lätt blir rädd.
- Jag förstår verkligen fruktan! - Då måste jag säga något om dig.
Ja, du blir rädd men jag minns när vi arbetade med syriska flyktingar -
och hade ett team vid Turkiets gräns mot Syrien.
Det pågick en hel del strider och IS fanns i närheten -
så att åka dit innebar en risk för oss. Varje gång vi åkte dit -
var du rädd för vad som kunde hända men du åkte i alla fall!
Det berörde mig djupt för jag såg din fruktan men jag såg också -
att du gjorde det i lydnad. Du visste att Gud ville ha dig där -
så då åkte trots att du var rädd. En vän brukar säga: -
"Vi förbereder oss för att vi inte ska bli rädda när vi senare sätts på prov."
Det kan inte jag leva upp till! Jag säger hellre att vi förbereder oss -
så att vi, när vi sätts på prov och faktiskt blir rädda, ändå inte flyr.
Jag räknar med och är van att bli rädd -
och ser dig som ett föredöme, för hos dig såg jag verkligt mod.
Du var rädd men du lydde ändå, och för mig är det äkta mod.
Att fortsätta gå i lydnad, vara trofast och hålla ut även när vi är rädda.
Jag vet att du inte ser dig själv som modig men jag tycker det är modigt!
Jag är Kungens dotter, Lejonets dotter och jag har ett halsband -
som symboliserar ett lejonhjärta, och det bar jag ofta under -
dina första dagar i fängelset när jag fick besöka dig.
Senare fick jag inte bära smycken men där och då tänkte jag: -
"Jag är Lejonets dotter och jag vet att Gud vill ge mig ett lejonhjärta."
Jag har lätt för att bli rädd och då är det viktigt att komma ihåg -
att även om vi behöver prata om förföljelse så ser vi i 2 Tim 1:7 att -
Gud inte gett oss en ande av fruktan utan av kärlek, kraft och sunt sinne.
Ett sunt sinne eller självbehärskning är viktigt för mig och betyder -
att jag inte låter tankarna skena iväg till det värsta tänkbara.
- För det är inte sunt! - Nej, det hjälper inte.
Jag har svårt att hitta balansen för jag är hellre som en struts.
När jag pratar om förberedelse menar jag att tänka på, vara medveten om -
olika slags förföljelse. Inte att vi ska älta en massa hemska scenarier -
som kan dyka upp i tankarna. Det är inte förberedelse!
Det hjälper inte ett dugg utan får oss i stället att leva i fruktan och skräck.
Det är mer en inställning: "Jag vet att svårare tider kommer -
så jag ser till att stå stadigt och vara djupt rotad i min relation med Gud -
och ha rätt perspektiv och ta beslutet redan i förväg -
att jag ska hålla ut, jag ska förbli trofast."
Vi ska inte grubbla på det svåra men erkänna det och fokusera på Gud.
Ja. Därför gillar jag också att serien slutar med de positiva följderna.
Så det slutar i en positiv ton. Utmaningen var att kunna tala om -
de här svåra sakerna utan att det blir övermäktigt och gör folk missmodiga -
och i stället kunna ge hopp och säga: "Håll blicken fäst på himlen, -
på målet och lönen som ligger framför oss."
Medan jag gick igenom den här hemska tiden i fängelset -
såg jag inte allt som Gud gjorde.
Det är nu jag kan se det, när jag ser tillbaka.
När jag befann mig mitt inne i det hade jag svårt att se bortom känslorna.
Det är svårt. Mitt i prövningen försöker vi bara ta oss igenom den.
Det är först efteråt vi kan se hur mycket Gud har gjort i våra hjärtan.
Och vissa, om vi ska vara realistiska, får inte se det förrän i himlen.
Vi fick privilegiet att få se en del av det redan i detta liv, -
att Gud förde oss ut, men andra kanske inte får uppleva det -
eller se frukten förrän i evigheten. Men det är där det räknas!
- Det längre perspektivet. - Ja.
Det är svårt att gå igenom saker men frågan är vad som är störst: -
människofruktan eller gudsfruktan? När du är mitt inne i prövningen -
vill du bara komma därifrån, men om du ändå har en gudsfruktan -
och den är tillräckligt stark inser du att du inte vågar backa ur prövningen.
Det är starkt att ha en sådan gudsfruktan.
Du bad om att få det och jag försöker komma ihåg att be om det nu.
Men hur kan man veta om någon inte fruktar Gud?
Mitt svar är att se på deras liv. Hur lever de?
Hur lätt har de för att gå sin egen väg? Hur besvärade blir de av att synda?
Det visar om de fruktar Gud eller inte. Någon som är mer medveten och -
lyhörd och som aktivt vill behaga Gud, det är olika tecken på gudsfruktan.
Jag kan beskriva hur jag ser det i mitt liv nu.
Och jag hade ett mått av gudsfruktan innan jag fängslades -
men i fängelset sökte jag helhjärtat efter det, för jag behövde det.
Nu ser jag det tydligast i mitt liv som en verklig överlåtelse till lydnad.
Jag är så fokuserad på att lyda. Jag tänker också mycket på uppdraget.
Jag är så överlåten till att fullgöra mitt uppdrag.
Jag säger: "Gud, vad är mitt uppdrag? Jag vill bara lyda och utföra det väl."
Det är ett av tecknen. Gudsfruktan tar inte alltid bort all människofruktan.
Vi har bägge inom oss. Men rätt gudsfruktan och perspektiv -
hjälper oss att fatta rätt beslut trots vår människofruktan.
Tredje avsnittet handlade om känna sig förorättad av Gud.
Jag tror att det är något vi alla brottas med ibland.
När Gud inte har gripit in när vi verkligen behövde det.
Vi tvivlar inte på att Han har makten som behövs.
Vi vet att Han är stor och kan göra vad som helst. Vi tvivlar inte på det.
Men Han väljer att inte gripa in i en situation som är viktig för oss, -
det kan gälla något personligt, familjen, våra barn eller något annat.
Och Gud kan inte göra fel, men hela tanken att vi behöver släppa taget, -
kan du förklara den lite mer?
När vi arbetade i Turkiet till exempel så ville vi förmedla helande till -
människors hjärtan och relation med Gud. Då ingår det att förlåta andra -
men vi säger också: "Förlåt Gud." Gud har förstås aldrig gjort fel.
Det finns inget att förlåta Honom för, men det handlar om vår attityd.
Vi behöver säga: "Jag släpper taget. Jag tänker sluta kräva saker."
Det här är processen när någon har syndat mot mig.
Om någon har felat mot mig ställer jag krav på den som gjort fel.
Jag hävdar min rätt. "Du gjorde fel och då har jag rätt att bli arg och bitter."
Men i stället säger vi: "Jag släpper alla krav och villkor."
Ibland är det väldigt svårt. Jag beskrev har jag föreställde mig ett kassaskåp -
där jag låste in min förorättelse. Det är inte enkelt att göra det.
Att föreställa sig kassaskåpet är enkelt och det är ett bra hjälpmedel.
Men det är inte enkelt att lägga ner känslan av att ha blivit förorättad -
eller sårad när Gud inte har gripit in. Eller när Han har gjort oss besvikna.
Det är svårt att släppa taget om de där känslorna.
- För vi vill ju förstå varför! - Och de påverkar vår relation.
Om Han inte förklarar hur Han skapade världen och uppehåller den -
så stör det inte mig så mycket. Men om det är jag eller mina barn -
som blivit sårade så påverkas min relation med Honom.
Jag behövde komma dit att jag sa: "Gud, Du älskar mig -
även om jag inte kan se det. Din kärlek kanske inte ser ut -
som jag hade förväntat mig men Du älskar mig ändå!
Jag förstår inte hur och kanske när jag ser Din kärlek -
så förstår jag den inte helt och fullt." Jag har ett så snävt perspektiv -
och Gud kanske visar sin kärlek på ett annat sätt än jag förväntade mig.
Men Hans kärlek är fullkomlig och god! Det är jag som inte ser hela bilden.
Det jag fick med mig ut från fängelset var att jag kom till den punkt -
där jag sa: "Ja, Gud älskar mig. Jag bekänner att Gud är kärlek."
Men det jag vill betona är -
att det som Gud förde mig in i och ville göra i mitt hjärta -
var att nå den punkt där jag sa: "Jag älskar Dig vad som än sker.
Jag kanske inte förstår Din kärlek eller Din trofasthet.
Jag ser inte Din nåd verka som jag hade trott.
Det spelar ingen roll. Jag älskar Dig!"
Det tror jag är vad Gud vill föda fram i våra hjärtan, att vi kommer dit -
att vi helt enkelt är överlåtna till Honom, en enkel överlåtelse.
Det vill jag betona, den enkla över- låtelsen är vad Gud ville ha av mig.
Om jag skulle summera fångenskapen ville Gud ha min enkla överlåtelse.
Det är svårt när vi bär på de här frågorna som är så viktiga för oss.
Ibland är det en fråga om tid. Vi ser en liten del av helheten -
och vi försöker förstå situationen men den är så mycket större -
och en del får vi veta först i himlen.
Men i det här livet tror jag att ibland, även om vi är besvikna på Gud och -
det är svårt att släppa alla frågor så behöver vi säga: "Vad är alternativet?"
Som vi sa på vägen hit så frågade Petrus: "Till vem skulle vi gå?"
Och då har flera lärjungar just tagit anstöt av Jesus ord om -
att äta Hans kött, och de tänker gå. Han försöker inte stoppa dem.
I stället frågar Han de närmaste: "Tänker ni också gå er väg?"
- Vi kanske inte gillar det men... - Och då svarar Petrus: -
"Herre, till vem skulle vi gå?" Precis där befinner vi oss ibland.
Till vem skulle jag gå? Jag har ingen annan, jag kommer till Dig.
Som Petrus säger: "Du har det eviga livets ord". Vi vet att Han har livet.
Han har livet vi behöver! Vi förstår inte allt men vi väljer Honom ändå.
Ja. Det här är svåra saker och ibland saknar vi svaren men vi gör vårt bästa.
Jag tror Gud älskar när vi söker och väljer Honom -
fast vi inte har svaren. Det är så viktigt!
Den där tilliten och tron när vi inte ser någonting.
När allt i det naturliga säger något helt annat.
Du vet att det här är min passion, och jag säger det till mig själv jämt: -
Det är så viktigt att vi tar tid med Gud regelbundet.
Att vi äter Hans Ord varje dag, det behöver vi.
Jag vill inte ge sken av att jag alltid lyckas, jag vet hur svårt det är.
Det är så mycket annat som drar i oss. Men någon sa en gång -
att när vi fyller på material i vår ande så plockar Anden upp det i rätt tid.
Att hela tiden fylla på med nytt material är så viktigt.
Hur nära kan vi vara Gud om vi inte umgås med Honom?
Det vill jag gärna komplettera med.
Jag gillar det du berättade för mig när jag satt i fängelse.
Du beskrev din vandring med Gud, hur du steg upp på morgonen.
Du kan väl berätta om det? För du upplevde en förändring.
Jag hade förstås umgåtts med Gud före det här.
Men i en sådan här situation inser du hur stort behovet är.
Det är en nåd att inse det! För behovet finns alltid där.
Jag visste att jag var ute på djupt vatten, det här var nya utmaningar.
Jag visste inte vem jag skulle vända mig till, vilken strategi jag skulle ha.
Jag visste att nu var det Gud och jag. Saker jag annars skulle frågat dig om.
Men du var ju inte där, vi kunde inte tala fritt om saker.
Så innan jag steg upp ur sängen, och den första tiden var jag så trött, -
lyfte jag handen och Gud visste vad jag sa: "Gud, nu tar jag Din hand."
Jag sa: "Du behöver ta mig igenom den här dagen" -
och så överlät jag vartenda ögonblick av dagen till Honom -
innan jag ens lämnat sängen. Det fortsatte förstås under dagen -
men jag behövde få säga: "Gud, jag behöver Dig i dag."
Men med tiden kom en förändring. Jag märkte att jag i stället sa: -
"Nu håller jag Din hand, följ inte bara med.
Herre, jag vill att Du leder och att jag får följa Dig."
Faktum är att flera gånger såg jag hur Han kastade om hela schemat.
Jag släpper helst inte kontrollen över min tid. Jag vill följa mitt schema.
Nu sa jag: "Du har kontrollen i dag. Om Du vill göra så här följer jag Dig."
Jag kan inte räkna alla gånger det blev mycket bättre!
Men det förändrades från att jag sa: "Var med mig" som i sig är bra -
till att säga: "Du får ta täten. Jag är med Dig, jag följer Dig."
Det finns en bild av dig som jag älskar och bar med mig i tankarna i fängelset.
Den är speciell och berörde mitt hjärta. Den anknyter till evighetsperspektivet.
Du besökte mig i högsäkerhets- fängelset, en skrämmande plats.
Det är höga murar, taggtråd och beväpnade vakter.
För att komma in måste man passera flera säkerhetskontroller.
Två gånger gör de ögonigenkänning. Så du känner dig väldigt liten.
Och de vill få dig att skämmas för du ska ju besöka "terrorprästen".
De anklagar mig för att vara spion och terrorist, så de vill skämma ut dig.
Det är en skrämmande situation men jag såg hur du började komma -
med en rätt attityd där du sa till dig själv före besöket: -
"Jag är Kungens dotter och jag är här för att träffa Kungens son".
Du bar huvudet högt och gick bara rakt in i fängelset.
Jag älskar den bilden!
Det är utmaning att vandra i vår identitet som Guds barn -
här i världen. Att vandra här enligt himmelrikets principer.
I femte avsnittet pratade du om jakten på njutning.
Vill Gud att vi ska vara lyckliga? Javisst! Självklart vill Han det.
Men Han vill ge oss äkta lycka och glädje, och vägen dit är -
att följa Jesus vad Han än kallar oss att gå igenom -
och vilken väg Han än har för oss. Då kommer vi att bli lyckliga!
Det finns kortsiktig tillfredsställelse som vi väljer att avstå ifrån -
men det ger sann glädje. Det är inte ett dystert liv -
för kristna kommer i slutändan vara de lyckligaste.
Men vi behöver tänka långsiktigt, precis som Gud gör.
Vi vill helst inte göra det. När vi satt häktade tillsammans -
de första två veckorna minns jag att jag struntade i den eviga lönen.
När jag kom ut sa jag öppet: "Den borde ha motiverat mig -
men när du är mitt i prövningen vill du bara slippa den." Det är normalt.
Men när du hölls kvar i fängelset byggdes uthålligheten in i dig.
- Över en längre tid. - Ja, den byggdes upp.
Det var en fråga om disciplin. Att troget hålla fast vid -
några av de här disciplinerna byggde uthållighet i mig, som jag har berättat.
Jag vill betona att ja, jag lärde mig uthållighet genom att vara uthållig.
Varje gång jag bröt ihop fick jag resa mig och bygga lite mer uthållighet -
tills alltihop upprepades igen. Det var en process.
Det är inte trevligt! Jag vill säga det här igen: -
Jag är ingen superdisciplinerad person eller någon med massor av energi.
Det här var något jag tvingades göra. Annars hade jag inte klarat mig!
Det fanns stunder när allt kändes övermäktigt.
Rädslan var överväldigande och jag fick bara bita ihop, -
klamra mig fast och pressa mig igenom.
Ofta trodde jag inte att jag skulle klara det.
Man bakom den här uthålligheten fanns Gud. Han gav mig kraften.
Men jag kunde inte känna det alls då. När jag ser tillbaka inser jag -
att utan Guds nåd hade det inte gått. Vill du ge ett exempel på det?
- När jag var i rätten? - Jag tänkte precis på det.
Från min plats långt bak i rättssalen såg jag något annat.
- Min rättegång? - Ja, den första rättegången.
Vi visste inte alls vad som väntade. Stor sal, vi är längst bak.
Du står längst fram. Ensam och omringad av vakter.
- Väldigt hög säkerhet. - Salen är stor som en basketplan.
Jag står ensam där framme inför tre domare och åklagaren.
- Min advokat är 10 meter bort. - De är på ett podium.
- En stor tom yta. - Vi är längst bak.
De som stöttade dig var långt ifrån dig, du stod ensam.
Den här scenen, det var hemskt för jag kunde inte stötta eller uppmuntra dig.
Sedan kommer de hemska vittnesmålen och lögnerna -
och annat som sägs. Det känns som om det bara blir tyngre och tyngre.
Och så reste du dig för att tala. Och nåden var verkligen över dig.
Jag kunde se den, du var kristallklar. Du sa att du var så trött, -
att du inte hade ätit eller fått medicin och pressen var enorm.
Ändå reste du dig och talade med sådan klarhet, talade ut sanningen.
Det var som en frisk fläkt i rummet. Jag kunde se Guds nåd över dig -
varje gång du reste dig för att svara på frågor.
Och en del av svaren var bara: "Wow, det där gav den Helige Ande!"
Du beskrev att du satte dig ner och nästan kollapsade, du var helt slut.
- Det kändes som om jag bröt ihop. - Men varje gång du skulle tala igen -
kunde jag se nåden verka så tydligt. Du kände den inte men jag såg den.
Så budskapet är: Ja, nåden finns där.
Men den kanske inte ser ut som vi hade trott.
Och vi måste kämpa vidare och lära oss uthållighet. Det kan vara svårt!
Det är kanske inte så uppmuntrande men jag vill vara realistisk och -
uppmuntra människor att kämpa vidare, pressa sig igenom.
För du kan bygga uthållighet!
Det första året hade varit svårt. Du hade upplevt besvikelse efter -
besvikelse och var nere på botten. Sedan kom återuppbyggandet.
Det vände, du hade "kassaskåpet" och jag minns att du sa: -
"Du kan vara stolt för jag försöker, jag kämpar på."
Jag kunde se det, även i breven gång på gång.
Du berättade om hur du bad.
"Jag vill vara en bra son. Jag är villig att låta Gud göra mig villig."
Allt det här är enorma segrar.
Du pratade om att vara trogen i det lilla och sådant.
Ja, det finns stora yttre segrar men Gud ser varenda situation -
där vi tar ett beslut i enlighet med Hans vilja, Hans hjärta, Hans rike.
Han ser varje liten sak vi gör för Honom -
och kommer att löna oss för allihop. Det är väldigt uppmuntrande!
En annan sak som du gjorde. Jag vet att du tidigt var väldigt nere -
och även ifrågasatte Guds existens. Då började du tala ut -
ett antal påståenden. Du berättade att du bekände dem varje dag -
och kände att det handlade om ren andlig överlevnad.
Vill du berätta lite mer?
Jag hade frågor och kom fram till att jag behövde proklamera sanningen.
Fast jag inte kände att det var sant, och fast jag hade tvivel -
behövde jag bekänna sanningen för att jag skulle överleva andligt.
Den första sanningen på listan med grundläggande påståenden -
som jag upprepade som en andlig disciplin flera gånger om dagen var: -
"Gud, jag tror att Du existerar och att Du är verksam i mitt liv."
Som i Hebr 11:6, för att behaga Gud måste vi tro att Han finns -
och lönar dem som söker Honom. Det är inte så svårt att behaga Gud!
Om vi tror att Han finns och lönar dem som söker Honom, så är Han nöjd.
Jag talade ut det fast jag tvivlade. Jag bara proklamerade sanningen.
Och det här blev så viktigt för mig, jag pratade i sjätte avsnittet om -
vikten av att säga det som Gud säger.
Jag såg inte Guds kärlek uttryckt på ett sätt som jag kunde förstå.
Jag såg inte Hans trofasthet på det sätt som jag förväntade mig.
Jag ifrågasatte om Han talade sant och om Han var god.
"Gud, jag ser inte Din godhet." Jag kom till en punkt -
där jag skrev en sång i fängelset. I en av verserna står det: -
"Jesus, Du är trofast och älskar mig. Du är alltid god och sann.
Du har köpt mig, Du är värdig mitt allt."
Jag bekände det genom den här sången -
fast jag inte förstod Guds kärlek, sanning, trofasthet och godhet, -
för jag skrev inte de här sakerna därför att jag plötsligt förstod dem -
och ville säga: "Nu fattar jag!" Så var det inte alls.
- Du upplevde inget av det? - Nej. Jag sa: "Det är sant.
Bibeln säger att det är sant. Gud säger att det här är den Han är.
Oavsett om jag ser eller känner det just nu tänker jag bekänna det."
Så jag sjöng varje dag: -
"Jesus, Du är trofast och älskar mig. Du är alltid god och sann.
Du har köpt mig, jag är Din."
Jag bekände dag efter dag, inte därför att jag upplevde det -
utan därför att det är sant. Det jag nämnde i det avsnittet -
om att tala ut sanningen, det tillämpade jag i mitt eget liv.
Jag gjorde det i svåra omständig- heter och det gjorde enorm skillnad!
För då säger jag samma sak som Gud. Så mycket av det som Satan gör -
handlar om att förvränga vår bild av Gud så vi tänker på fel sätt om Gud.
Grundläggande förtalar han Gud och smutskastar Honom.
Genom att säga det som Gud säger, så förstod jag visserligen inte -
all Hans godhet i min situation men sanningen slog rot i mig -
och jag slutade ifrågasätta Guds karaktär.
Efter ett tag behövde jag inte längre tvinga mig själv.
Jag berättade tidigare att jag inte kunde sjunga "Stor är Din trofasthet".
Det bara stockade sig och jag fick inte fram orden.
- Samma för mig. - Jag började bara gråta.
"Gud, jag ser inte Din trofasthet." Men till slut kunde jag göra det.
Och det berodde på att jag sa det som Gud säger om sig själv.
Jag sa det så många gånger. Jag framhärdade. Jag vägrade backa.
Det förvandlade mitt hjärta. Sedan kunde jag sjunga till Honom -
och tillbe Honom från mitt hjärta. Det här är så viktigt.
Säg det som Gud säger!
När folk fick höra att du hade skrivit en sång var det en seger.
De sa: "Det har jag bett för!" och trodde kanske att segern var vunnen.
Ja, det var en seger men jag visste att det inte betydde -
att allt nu plötsligt kändes bra eller att du hade förlikat dig med -
situationen och var opåverkad av den. Nej, du sjöng rakt in i situationen.
Jag tror att när vi gör saker mitt i prövningen, -
när vi möter utmaningar och just då talar ut sanningen, -
då blir det bara ännu starkare andligt.
Folk kunde prata om att Paulus och Silas prisade Gud i fängelset -
men vi vet inte hur de prisade Gud.
Var det jublande glädje eller var deras lovprisning ett offer?
Ett äkta offer, fött ur smärta? Det tror jag att det var.
För de prisade Gud mitt i smärtan, mitt i lidandet.
Det är så dyrbart för Gud!
Att jag oavsett mina känslor och omständigheter bara säger: -
"Jag ska älska och tillbe Dig. Jag ska försöka vara en god son."
Det blir så mycket mer värdefullt därför att det har kostat mig något.
Jag gör det i svåra omständigheter. Och det är äkta.
När vi talade med Brad, pastorn som fick den dröm som du nämnde -
och andra drömmar, så väcktes frågan hur det påverkade hans tjänst.
Han sa att det fick honom att medvetet börja fundera på -
hur han kan förbereda sin församling. Han sa att de saker du räknar upp -
som förberedelse inför förföljelse faktiskt inte är något annat -
än det vi ändå ska göra som troende. Om vi gör de sakerna -
kommer vi att vara väl förberedda när vi sedan möter förföljelse.
Det är mer en fråga om betoning. Förföljelsen kommer.
Nu måste vi ta det här på allvar. Men det är samma saker.
Nej, det är inte bara inför förföljelse. Att utveckla gudsfruktan, -
ett rätt perspektiv på att söka Guds hjärta, -
att bygga uthållighet i vår vandring med Honom, att bygga gemenskap.
- Vad var den sista? - Att bevara Ordet.
- Det är saker vi behöver göra ändå! - Det är så vi lägger grunden.
Det jag försöker göra är att slå larm. Jag tror det är ett uppdrag från Gud.
Han tog mig igenom några svårigheter så att jag kunde lära mig av dem -
och sedan dela lärdomarna med andra för att uppmuntra och utrusta dem.
Det är inte en uttömmande lista utan den ska sätta igång tankarna.
Särskilt hos ledare! Mitt hjärta brinner för -
att pastorer, ledare, ungdomsledare, föräldrar och deras föräldrar -
ska börja prata om det här och börja förbereda dem som de fått ansvar för.
Det är inte en uttömmande lista för jag tror att när dessa ledare -
själva börjar söka Gud i de här frågorna kommer Han ge strategier.
- Du nämnde det. - Jag har undervisat i sju avsnitt.
Men en pastor behöver förbereda sin flock och göra det över lång tid.
Det är så mycket som Gud kommer att lägga på pastorers hjärtan -
om de börjar fråga: "Gud, hur ska jag förbereda flocken jag fått ansvar för?"
Och föräldrar som frågar: "Hur förbereder jag mina barn?"
Gud kommer att visa fler och fler sätt, och ge strategier.
Det är något vi behöver uppmuntra och göra dagligen, börja bygga nu.
- Det här är tänkt som en startgnista. - Sätta i gång samtalet.
Även förmedla känslan av brådska. Ja, jag måste fokusera på det -
som är viktigt för att lägga grunden. Jag måste göra det nu -
för snart är vågen över oss. Om jag inte gör det nu -
kommer människor som jag älskar möta dessa hot och riskera att falla.
Nu har vi gått hela varvet runt. Vad vill vi dela som avslutning?
Om folk skulle komma hem till oss -
skulle de se att i flera rum så har vi bilder på lejon.
- Det är lejontema hemma hos oss. - Vi ser ofta på Jesus som Lammet -
och det är vår frälsning, det är Hans mildhet och godhet mot oss.
Men de senaste åren har fått mig att se Jesus som Lejonet.
Lejonet av Juda som kommer att ryta och gripa in, även för våra förföljare.
Jag har börjat se det så här: en dag ska de möta Jesus.
Alla ska möta Jesus. Då möter de Honom antingen som Lammet, -
för om de omvänder sig är Han Lammet, -
men om de inte gör det möter de Honom som Lejonet.
Men när vi möter Lejonet är det helt annorlunda.
Jag har blivit så fokuserad på Jesus som Lejonet.
Han som kommer för att rädda oss. Han som kommer att ta oss igenom.
Jag tänker på en av mina favoritverser just nu, 2 Tim 4:18: -
"Herren ska också rädda mig från alla onda anslag och -
frälsa mig till sitt himmelska rike."
Det är detta vi ber om för oss själva och för vår familj, våra barn.
Herre, vi vill att Du ska föra oss in i Ditt himmelska rike.
Det är vårt mål, att komma hem tryggt och säkert in i Ditt rike.
Vi har vårt hopp i Lejonet som ska ta oss dit.
Det vill jag ge som avslutning. Bilden av Lejonet.
Översättning: Cecilia Kärnbo Himlen TV7