Uskon, että horisontissa on synkkä vihamielisyyden ja vainon hyöky, -
joka kohta vyöryy seurakunnan päälle.
Emme ole tottuneita varautumaan vainoon.
Koska tiedän, miten vaarallista ja vaikeaa vaino voi olla, -
tunnen hätää Yhdysvaltain takia.
Keskityn valmistelemaan sydäntä olemaan uskollinen loppuun asti.
VALMISTAUDU KESTÄMÄÄN
Hei, kaikki. Nyt puhun viimeisestä vaara-alueesta, eksytyksestä, -
ja Jumalan antamista keinoista suojella itseämme.
Moni uskova ehkä ajattelee, ettei tästä koidu vaaraa heille.
Mutta varoittaessaan eksytyksestä Jeesus puhuu juuri Jumalan omista -
erityisesti vainon yhteydessä.
"Katsokaa, ettei kukaan teitä eksytä.
[...] te joudutte kaikkien kansojen vihattaviksi minun nimeni tähden.
Ja silloin monet lankeavat pois, [...] ja vihaavat toinen toistaan.
Ja monta väärää profeettaa nousee, ja he eksyttävät monta."
Olen pohtinut, miten eksytys hiipisi seurakuntaan.
Millaista se meidän maassamme olisi?
Olen maininnut kaksi syytä vainoon.
Ensinnäkin Jeesus ainoana tienä pelastukseen ja Jumalan yhteyteen.
Toinen: Jeesus vaatii seuraajiltaan kuuliaisuutta asioissa, -
jotka ovat tulenarkoja: avioliitto, sukupuoli-identiteetti, siveys, -
elämä, raamatullinen oikeamielisyys...
Totuuden omaksuminen näistä on Jeesuksen uskollista seuraamista.
Tämän vastakohtana on Jumalan tahdon vastaisia länsimaisia arvoja.
Kuten viimeksi mainitsin, kulttuuri viestii, -
että nautinnontavoittelu, itsensä toteuttaminen on korkein arvo.
"Kuuntele sydäntäsi. Ole aito. Ole uskollinen itsellesi."
Saan siis tehdä sitä, mikä tuntuu hyvältä.
Tunteeni määrittelevät oman totuuteni, ja elän totuuteni mukaan.
Paha vain, että nuo arvot ovat läpäisseet kirkon siinä määrin, -
että monet kristityt ovat omaksuneet ne.
Moni kristityksi lukeutuva kiistää Jeesuksen ainoana pelastustienä.
"On monta tietä Jumalan luokse."
Ja moni luulee, ettei kuuliaisuusvaade koske heitä.
Heiltä on mennyt synnintunto, he puolustelevat kaikkea syntikäytöstä.
Uskovien joukkoon on siis jo levinnyt jonkin verran eksytystä.
Moni seurakunnanjohtaja arkailee jo opettamista näistä asioista.
Sehän aiheuttaisi hajaannusta ja ristiriitaa seurakunnassa.
Lisäksi pastoreita painostetaan valtavasti myönnytyksiin ulkoapäin.
Myöntyväisiä pidetään mallina hyvästä kelpo kristillisyydestä.
Jotkut johtajat joustavat vainon välttämiseksi. Siis pelkuruudesta.
On petollisempaakin joustamista, joka johtuu hyvistä motiiveista, -
halusta suojella palvelutyötä.
Näin se menee. "Jos kartan tiettyjä ongelmia, voin jatkaa työtäni, -
joka kantaa hedelmää ja palvelee ihmisiä."
Motiivit voivat olla hyviä, mutta lopulta seurakunta menettää -
raittiutensa ja todistuksensa. Tuloksena voi olla "hyväksytty kirkko".
Se noudattaa edistyksellisiä arvoja, toisin kuin vihan kirkko.
Vaikuttajat kehuvat, että edistyksellinen kirkko on -
rakastava, inklusiivinen, suvaitseva. Jeesukselle uskolliset tuomitaan.
Ei tämä ole uusi taktiikka. Kommunismi on usein tukenut -
hyväksyttyä kirkkoa, jota se voi ohjailla valtion etujen nimissä.
Tämä turmeltunut kirkko päätyy vainoamaan tosi uskovia.
Tiedämme tämän unkarilaisten sukulaistemme kokemuksista.
He pysyivät uskollisina kommunismin vuosina.
Luullakseni moni uskova hämmentyy -
johtajiensa ja kulttuurimme äänekkään viestinnän takia.
Mennäkö inklusiiviseen, rakastavaan, hyväksyttyyn kirkkoon -
vai siihen, joka "on rakkaudeton, kiihkoileva, piittaamaton, vihaava"?
Moni voi ajautua pois siten;-
ei luopumuksen vaan eksytyksen takia.
Varmaan alkaakin eksodus, lähtö uskollisena pysyvästä kirkosta.
Jotkut lähtevät ymmällä, -
jotkut välttyäkseen kallistuvalta uskollisuuden hinnalta.
On vaikea kohdata väärinkäsitystä ja vihaa.
Ja erottuakseen kiireesti vihan ihmisistä jotkut alkavat vastustaa -
ja vihata niitä, joita ovat pitäneet veljinä ja sisarina.
Jeesus varoitti: "Monet [...] kavaltavat toisensa ja vihaavat toinen toistaan."
Eksytetyt uskovat hyökkäävät kuuliaisia uskovia vastaan.
Luulen, että kehkeytyy pelkkää sotkua ja hämmennystä.
Kuinka siis varjella itseämme ja perhettämme eksytykseltä?
Kerron unesta, jonka ystäväni näki pari vuotta sitten.
Ennen pandemian aiheuttamia paineita.
Brad on konservatiivinen presbyteeripastori -
ja teologisen seminaarin professori.
Unessa Brad ja minä olimme yksin autiomaassa.
Oli kilometreittäin hiekkaa. Ja oudosti taivaanrannassa -
oli valtava hyöky, jota Jumalan käsi pidätteli rannikolla.
Tumma, öljymäinen vesi myllersi vapautuakseen.
Vain Jumala pidätteli sen voimaa.
Kuului ääni: "Teidän täytyy rakentaa hiekkatorni suojaksenne -
ja varjellaksenne Sanaani, sillä kohta hyöky pääsee valloilleen."
Tuntui oudolta. Eiväthän hiekkalinnat kestä moista aaltoa.
Aloimme silti rakentaa hiekkatornia kuin lapset, -
ja se ympäröi meitä yhä vankemmin.
Unen loppuessa odotimme hyökyä omatekoisessa tornissa. Tyynesti.
Unessa Brad ja minä edustamme Jumalan omien johtajia.
Meidän pitää valmistella Jumalan omia.
Hyöky on vainoa ja koetusta, joka kohtaa Kristuksen ruumista.
Jumala on pidätellyt seulomistaan ja vihollisen raivoa.
Hiekanjyvät taas edustavat Raamatussa usein Jumalan kansaa.
Ehkä Hän pyytää meitä tekemään ihmismuurin -
uskosta, rukouksista, suhteista, jotta kestämme vihollisen aallon.
Ehkäpä rakkausverkostomme ja yhteydet toisiimme -
antavat meille voimaa.
Unessa Brad ei pelännyt, vaan sai valita ja uskoa: -
"Kuunteletko, totteletko?"
Hiekkatornin teko näyttää turhalta jättiaallon edessä.
Hiekkamuuri ei takuulla kestä.
Jumala kysyykin kuuliaisuutta, ei ymmärrystä.
Hän etsii luottamusta eikä täyttä valmiutta.
Herra haluaa, että teemme tornin -
ja uskomme, että Hän tekee siitä kestävän.
Hän koostaa sen niin, ettei se voi huuhtoutua pois.
Hänen tornillaan ja Hänen voimallaan onnistumme suojautumaan.
Onpa uni mielestäsi Jumalalta tai ei, -
se korostaa paria toimintoa, joiden avulla kestämme vainon paineessa.
Ensinnäkin on kehitettävä yhteis- henkeä muiden uskovien kanssa.
Vuosia opetin, että pitää vahvistaa seurakunnan ihmissuhteita, -
kehittää yhteisöllisyyttä, mutta vankilassa aloin todella uskoa niin.
Ainoana amerikkalaisena koin orpoutta.
Edustin eri kulttuuria ja elämää.
Mutta eniten eristyksissä olin uskoni tähden. Olin ainoa kristitty.
Kaikki sellitoverit olivat hartaita muslimeja.
Tapasin toisen kristityn vain vaimoni käydessä luonani.
Olin äärimmäisen yksinäinen jopa täpötäydessä sellissä.
Ei ollut uskovaa rohkaisijana, ei rukouskumppania.
Kun epäily lannisti minut ja jouduin ymmälleni, -
kukaan ei kiistänyt eikä oikaissut vääriä ajatuksiani.
Olin erityisen haavoittuvainen ja heikko, koska olin ypöyksin.
Aloin arvostaa uudella tavalla seurakuntaa, -
kokemaani uskovien yhteyttä.
Vaikka opin, miten vaikeaa on olla yksin uskossa, -
näin jyrkän eron muslimisellitovereihini.
Kun selliin tuli uusi vanki, -
muut vetivät hänet heti muslimirukouksiin ja koraaninluentaan.
Ellei hän ollut kiihkomuslimi tullessaan, -
hänestä tuli sellainen muutamassa viikossa.
Kun minut vietiin turvavankilaan, -
kanssani oli yksi muu vanki, Ramazan, noin kuukauden.
Sitten selliimme tuotiin toinenkin vanki.
Melkein heti Ramazan alkoi rukoilla pontevammin, -
lukea Koraania enemmän. Hänessä oli uutta puhtia.
Tämä erottaa sen, että ollaan yksin, siitä, että on yksikin muu uskova.
Opin pärjäämään olematta juuri yhteydessä muihin kristittyihin.
Mutta se vaikeutti asiaa hyvin paljon.
Pohdin, ketkä uskovista ystävistäni tahtoisin vankilaan rohkaisemaan.
Kaipasin kipeästi tietoa, etten ole unohdettu, -
että puolestani rukoillaan, että yksinäni sellissäkin -
olen yhä kytköksissä Ruumiiseen.
Puhuessaan vainon kestämisestä Pietari korostaa: -
"...olkoon teidän rakkautenne toisianne kohtaan harras."
Sitten hän kehottaa olemaan vieraanvaraisia ja palvelemaan.
Eli kehittämään yhteisöllisyyttä. Tämä onkin raamatullinen strategia.
Erityisesti nyt on tärkeää kehittää ihmissuhteita, -
jotka vahvistavat meitä paineen aikoina.
En tarkoita kirkkoa laajana, ehkä hyvin abstraktina kokonaisuutena, -
vaan että tietoisesti vaalitaan rakkautta, rukousta, -
uskollisuutta ja luottamusta pienehkössä ystäväpiirissä.
Individualismin vallitessa on vaikeaa lähentyä toisia -
ja päästää heidät lähelle, mutta kannattaa nähdä vaivaa.
Uusi testamentti puhuu seurakunnasta juuri perheenä: -
hengellisinä isinä ja äiteinä, poikina ja tyttärinä.
Nämä perhesuhteet ovat erittäin tärkeitä tulevina vuosina.
Yhteisöllisyyden kehittämisen ohella pitää vaalia Sanaa.
Ne kytkeytyvät toisiinsa. Yhteisöllisyys ei riitä.
Sen pitää rakentua Sanan tiimoilta, Sana on yhteytemme perusta.
Tärkeää on myös, keiden kanssa yhteyttä luodaan.
Moni on ajautunut pois Jumalasta valittuaan väärän ystäväpiirin, -
joka ei ole sitoutunut Raamatun auktoriteettiin.
Sanaa on vaalittava. Moni haluaa vesittää ja väärinkäyttää sitä -
ja alentaa sen arvovaltaa.
Meidän täytyy olla sitoutuneita Jumalan totuuteen Raamatussa.
Totuuden määrittelee Jumala eikä ihminen.
Ei ole minun totuuttani. On Jumalan totuus.
Tässä yksi periaate: Sano, mitä Jumala sanoo.
Eli: minun täytyy päättää sanoa kaikesta, mitä Jumala siitä sanoo.
Minun siis pitää sanoa itsestäni, mitä Jumala sanoo.
Minun pitää sanoa muista, mitä Jumala sanoo.
Minun pitää sanoa Jumalasta, mitä Hän itsestään sanoo.
Ja minun pitää sanoa hyväksi kaikkea, mitä Jumalakin.
Mitä Jumala sanoo synniksi, minunkin pitää sanoa.
Silloin joudutaan uimaan vastavirtaan kulttuurissamme -
ja edistyksellisessä kirkossa. Moni evankelinenkin kirkonjohtaja -
empii todenpuhumista, kuten jo mainitsin.
Tämä pätee kahteen erottavaan asiaan seuraavasti.
Raamatun mukaan Jeesus on ainoa tie pelastukseen.
Moni pitää tätä loukkaavana, suvaitsemattomana.
Mutta minun pitää sanoa Jeesuksesta, mitä Hän sanoo itsestään.
Raamattu sanoo tiettyä toimintaa synniksi.
Jeesus vaatii karttamaan näitä syntejä.
Moni pitää tätä ahdasmielisenä, kiihkoilevana, vihamielisenä.
Mutta minun pitää sanoa synnistä, mitä Jumala siitä sanoo.
Raamatun mukaan Hän tuomitsee ihmiset ja rankaisee synnistä.
Monet sanovat tätä vihapuheeksi, joka vääristää Jumalan luonteen.
Hänhän on rakkauden Jumala, joka ei tuomitse.
Mutta minun pitää sanoa, mitä Jumala sanoo itsestään.
Ei minun tarvitse ymmärtää tai puolustaa Jumalaa.
Minun täytyy päästä yksimielisyyteen Hänen kanssaan.
Jumalalla on tietty puoli. Meidän on varmistettava, -
että olemme Hänen puolellaan. Se vaatii päättäväisyyttä ja rohkeutta.
En yllytä ihmisiä kulttuuritaistelijoiksi.
Olen paljolti elänyt osana hengellistä vähemmistöä, kokenut painetta.
Turkissa olimme pieni kristittyjen ryhmä islamin meressä.
En yllyttänyt väkeämme puuttumaan kulttuurinsa synteihin -
ja ripittämään syntisiä, vaan valmistelimme heitä olemaan -
kuuliaisia, uskollisia opetuslapsia, rakastamaan Jumalaa ja ihmisiä -
ja kertomaan uskostaan.
Minua ei niinkään kiinnosta ei-uskovien synti -
kuin seurakunnan uskollisuus.
Silti jokaista, joka haluaa elää hurskaasti, vainotaan jonkin verran.
Eivätkä Jumalan totuutta vihaavat useinkaan jätä meitä rauhaan, -
vaikka emme suoranaisesti haasta heitä.
Yhdysvalloissa meitä vaaditaan hyväksymään teot ja näkemykset, -
joita Jumala sanoo synniksi. Ja kieltäytyjiä rangaistaan.
Taru sormusten herrasta -elokuvissa sekalainen joukko liittoutuu -
vastustamaan pahan joukkiota.
Heillä on alivoima, mutta he taistelevat.
Eivät, koska luulevat voittavansa, vaan koska se on oikein.
Jumalakin antaa meille keinon koota omat sekalaisen joukkomme, -
rakentaa omat yhteisömme.
Ja meidän kuuluu puolustaa totuutta, koska se on oikein.
En tiedä, mitä maallemme aikaa myöten tapahtuu.
Mutta tiedämme, että Jeesus, jonka nimi on Uskollinen ja Tosi, -
lopulta voittaa.
Eli: eksytys vie meidät hyvin helposti hakoteille.
On tärkeää päättää, että sanot Jumalasta, -
itsestäsi ja maailmasta, mitä Jumala niistä sanoo.
Lupaudu kuuliaiseksi Jeesukselle ja seiso selkä suorana, vailla häpeää.
Viimeisessä jaksossa puhun yllättävistä siunauksista, -
joita vainon kestämisestä koituu.
Ei kannata pyytää vainoa kasvaakseen hengellisesti, -
mutta minä sain arvokkaita asioita vankeudessa.
Luulen, että se rohkaisee sinua.
Suomennos: Marja Sevón