Arvan, et silmapiiril kõrgub tume hiidlaine.
See on vaenulikkuse ja tagakiusu laine, mis tabab kirikut.
Me pole harjunud ootama tagakiusu.
Teades, kui ohtlik ja raske tagakius võib olla,
valutan USA pärast südant.
Tähtsaim on südame ettevalmistamine,
et jääda lõpuni ustavaks.
VALMIS PÜSIMA
Tere kõigile! Oleme rääkinud hirmu ja solvumise ohust,
mis võivad meil jalad alt lüüa, kui me pole raskusteks valmis.
Tänases osas tuleb juttu teisest suurest ohust,
milleks on lõbuhimu.
Kui oleme surve all, võime hakata ajama taga lõbustusi.
Tihti selleks, et põgeneda või leida leevendust.
Uuringud on näidanud,
et pingeseisundis hakkab aju otsima muud, millele keskenduda.
Kui stressihormooni kortisooli tase on väga kõrge,
on aju naudingukeskus üliaktiivne ning otsib hedonistlikku stiimulit.
See võib olla mõni aine, nagu uimastid, alkohol, suhkur.
Või käitumuslik stiimul,
nagu liiderlikkus, pornograafia, meelelahutus,
sotsiaalmeedia, hasartmängud, poodlemine, liigsöömine.
Kokkuvõttes kõik see, mis aitab meil põgeneda, matta pea liiva alla.
Pole imestada, et paljud neist tegevustest kasvasid märgatavalt
koroonaaja pikale veninud pinge all.
Jeesus hoiatab selle eest usklikke.
Tuletan meelde, et see on tagakiusu ja suureneva surve kontekstis.
Ta ütleb: "Aga hoidke end, et teie süda ei oleks koormatud liigsöömise
ega purjutamise ega argielu muredega
ja et see päev ei tuleks teie peale äkitselt..." (Lk 21:34)
Oht ajada taga lõbustusi on meie ühiskonnas isegi suurem.
Ameeriklastel on väga häid väärtusi,
aga ka väga jumalakaugeid väärtusi.
Mõelge, mida õpetab Hollywood.
Kõik inimesed tahavad olla õnnelikud,
aga meil mõeldakse,
et me väärime seda, meil on õigus öelda raskustele ei.
Julgen väita, et lõbuhimu ja eneseteostus
on paljude jaoks ülimad väärtused.
Et ma teen, mida mulle meeldib teha.
Mu tunded ja soovid panevad paika mu tuleviku ja tõe.
Raskuse korral lähen otsin mõne ohutu koha,
sest kes enda järele vaatab, hoidub kannatustest.
See mõtteviis on imbunud ka kogudusse.
Paljud kristlased mõtlevad: "Jumal tahab, et oleksin õnnelik."
Seda küll, aga see on vaid üks osa.
Jeesuse tee on midagi muud.
Ta ootab, et kannataksin vabatahtlikult Tema nimel.
Ta ütleb otse, et raskused kuuluvad Tema järgimise juurde.
Ma ei saa teha, mida tahan, vaid pean tegema, mida Tema tahab.
Pole kuhugi varjule minna.
Raskuste tulles pean vastu pidama, kui just Issand mind ei vabasta.
Mu tõeline kaitse on taevane.
Meie ühiskonna põhiväärtused on vastuolus sellega,
mida eeldab Jeesus.
Seda enam tuleb surve all püsimisest rääkida.
Mõni aasta tagasi palvetas mu eest mu sõber Catherine.
"Tulevikus teatakse sind püsivuse järgi."
Mõtlesin otsemaid: "Oh ei!
Ma tahaks, et mind teataks imede, pääsetud hingede või muu sellise järgi.
Mitte püsivuse järgi."
Sest sõna "püsivus" viitab sellele, et pead pidama vastu kitsikuses.
Mõned aastad hiljem, kui olin vanglas ja hakanud murduma,
meenus mulle too püsivuse sõna.
Hakkasin pidama palvevõitlust:
"Jumal, kasvata mu püsivust."
Ma tõesti vajasin seda.
Alguses, kui mu ema lubati mind vaatama,
istusin ta vastas ja nutsin.
"Vaata, ema, mida nad on teinud. Mu süda on kildudeks.
Ma ei suuda pisaraid tagasi hoida. See on talumatu."
"Jah, see tekitabki pisaraid, see ongi raske," vastas ema.
"Sest see on kannatus. Kui see poleks valus, siis see poleks kannatus."
Vanglas olla oli palju raskem, kui ma arvasin.
Oleksin tahtnud näha rohkem armu.
Seda oli küll mingil määral,
aga ma olin ikkagi ääretult nõrk, ängistuses, üksinduses ja hirmul.
Mõtlesin Jeesusele, kui Ta piinles Ketsemani aias ja ingel kinnitas Teda.
Kui tuleks ingel ja kinnitaks mind, oleks sellest tohutu abi.
Norine osutas aga sellele salmile:
"Ja raskesti heideldes palvetas ta veelgi pingsamalt,
ja ta higi muutus nagu maha tilkuvateks verepiiskadeks." (Lk 22:44)
Pärast seda, kui ingel oli Teda kinnitanud.
Ehkki taevast oli tulnud ingel ja Teda kinnitanud,
oli Jeesusel ikkagi väga-väga raske.
Kui Temal oli raske, ei peaks ma imestama, et minulgi on raske.
Seepärast oligi püsivuse kasvatamine minu puhul niivõrd tähtis.
Samamoodi sinu puhul.
Eesootav surve ja kitsikus eeldab meilt,
et oleksime püsivusele orienteeritud - nii jääme tõesti ustavaks.
Kui lugesin vanglas Piiblit,
märkasin, et Jeesus räägib püsivusest ja vastupidavusest väga palju.
Evangeeliumites ütleb Ta jüngritele:
"Ja teie saate kõikide vihaalusteks minu nime pärast.
Aga kes peab vastu lõpuni, see päästetakse." (Mt 10:22; 24:13)
Ja "Oma vastupidavusega kannatustes te pärite oma hinge". (Lk 21:19)
Ilmutusraamatu seitsmele kogudusele ütleb Jeesus,
et ainult need, kes võidavad ehk jäävad püsima,
saavad kätte Tema tõotused.
Kogudusele Smürnas, kus minagi vangis olin,
ütleb Jeesus: "Ära karda seda, mida sul tuleb kannatada!
Ennäe, kurat heidab mõned teie seast vangi, et teid läbi katsutaks,
ning teil on viletsust kümme päeva.
Ole ustav surmani, ja ma annan sulle elupärja!" (Ilm 2:10)
Uues Testamendis on palju selliseid salme.
Hoiatus on antud tagakiusu kontekstis.
Toon välja paar püsivuse kohta käivat tõde.
Esiteks, püsivus on tahtlik otsus.
Üks mu poegadest tegi hiljuti läbi katsed,
et pääseda sõjaväe eliitüksusse.
Meeste füüsilised võimed pandi viimseni proovile.
Taheti nimme näha, mida nad teevad, kui nad on kurnatud.
Kas nad jätkavad või annavad alla.
Mu poeg pingutas niivõrd, et sai kuumarabanduse.
Ta kehatemperatuur oli 42 kraadi.
Ta oli deliiriumis, ent jätkas, kuni kaotas teadvuse.
Otsusekindlus viis teda edasi ka siis, kui ta keha ei pidanud enam vastu.
Paulus julgustab Timoteost mõtlema nagu sõdur.
Ta õhutab meest võtma end eeskujuks
ja olema valmis kannatama tagakiusu.
Ka mina pidin õppima vanglas selliselt mõtlema.
Mu esimesel vangla-aastal oli murdumine, teisel ülesehitamine.
Varem kirjeldasin,
et pöördepunkt tuli, kui otsustasin võidelda enda ja Jumala suhte eest.
Oleksin peaaegu kaotanud.
Ütlesin: "Ma jooksen sulle järele, Jeesus.
Ja kui ma ei saa joosta, siis ma rooman.
Ma järgnen sulle ükskõik kuidas."
See polnud tunnete ajel.
Mind oli äsja viidud rangeima režiimiga vanglasse.
See ei tõotanud midagi head. Mu tunded olid segi.
See otsus oli tehtud tahte ajel.
Pärast otsust tundsin end endiselt nõrgana, maasse tallatuna.
Pidin jääma oma otsusele kindlaks päev päeva järel.
Püsivus tähendab teha teadlikke otsuseid.
Vahel risti vastu oma tunnetele.
See aga nõuab otsusekindlust, sihilikkust, distsipliini.
See näeb välja nii.
Nagu Paulus Filipi kirjas ütlebki:
"Kõik taotlevad ju enda oma, mitte Kristuse Jeesuse oma." (Fl 2:21)
Mis siis, kui Jeesuse huve teenib kõige paremini see, et ma olen vanglas?
Teadsin, et Jumal tahab näha mind alistumas.
Ja nii algaski mu igapäevane võitlus alistumise nimel.
Hommikul ärgates kogesin hirmu ja meeleheidet.
Siis aga hakkasin võitlema selle nimel, et öelda:
"Ma olen valmis jääma vanglasse, kui see teenib sinu huve."
Enamasti suutsin seda päeva lõpus teha, ja kogesin teatud rahu.
Järgmisel hommikul ärkasin aga sama hirmu ja meeleheitega
ning võitlus algas uuesti.
Kuna ma venitasin päevast päeva oma alistumis- ja püsivuslihast,
kasvasid minus teatud otsusekindlus ja jõud,
nii et vanglast vabanedes olin tugevam kui sinna minnes.
See toetab mu järgmist punkti.
Püsivus ei ole ühekordne otsus.
See on otsus, mille juurde tuleb aina uuesti tagasi tulla.
Olgu öeldud, et ma ei ole väga distsiplineeritud inimene.
See polnud minu jaoks kerge.
Ma pidin vaeva nägema, kangesti pingutama.
Kolmandaks,
kui ma jään meelekindlalt oma otsuse juurde,
siis ajapikku see kasvatab mind.
Ma kasvan selles, milles ma püsin.
Oli mitu tegevust, mida olen kirjeldanud
ja mis aitasid mind Jumalas üles ehitada.
Näiteks otsustasin iga päev pool tundi ülistada.
Vahel ei olnud tahtmist seda teha, aga teadsin, et see on õige.
Kui ülistusega jätkasin,
kasvatas see mu meelekindlust ülistada ükskõik mis olukorras.
Sundisin ennast ka tantsima,
päevast päeva külma, palavuse, vihma käes.
See oli sõnakuulelikkuse tegu.
Kui seda järjepidevalt tegin, tahtsin üha rohkem kuuletuda.
See sundiski mind voodist välja, kui olin ahastuses Türgi valitsuse plaanist
anda mulle kolm eluaegset vanglakaristust.
Ma tantsisin, kuigi mul oli valus.
Mu sõnakuulelikkus kasvas ning seda oli lihtsam rakendada.
Otsustasin laulda oma südamelaulu, mille Jeesusele vanglas kirjutasin.
Laulsin seda iga päev.
Ma üha laulsin, et tahan elada selle päeva nimel, kui seisan Tema ees.
Ja ma hakkasingi selle päeva nimel elama.
Ajapikku kasvas jumalakartus ja avanes igavikuline perspektiiv.
Nii see käibki.
Tee otsus ning jää selle juurde kindlalt pidama.
Nii hakkab sinu sees midagi kasvama.
Tahan rääkida, mida püsivus minuga tegi.
2018. aasta juuli lõpuks
olin olnud korrumpeerunud kohtu kolmel istungil.
Kuigi USA valitsus avaldas neile tohutut survet,
istusin ma ikka vanglas, roidumas palavuse käes.
Ei mingit lootust.
Jõudsin piiblilugemisega Johannese 18:12 juurde.
Seal hakkab Peetrus Jeesuse kinnivõtmisel vastu.
Jeesus ütleb talle:
"Eks ma pea jooma sellest karikast, mille Isa mulle on andnud?"
Need sõnad jäid järgnevateks päevadeks mu mõtetesse kõlama.
Kirjutasin Norine'ile nii.
"See lause kõlab mu peas üha,
keset lakkamatut heitlust alistumise pärast.
Selle pärast, et võtta tänuga vastu kõik,
mida Jumal selle vangistuse kaudu kavatseb.
"Eks ma pea jooma sellest karikast."
Tahan juua karikast ustavalt, juua selle tilgatumaks.
Aga ma imestan: "Issand, olen joonud sellest karikast pea kaks aastat.
Kui kaua veel?"
Ent jäägu ma ustavaks lõpuni.
Tahan olla valmis jooma sellest karikast - jooma üha veel.
Kuidas saaksingi teisiti?
Tahan olla sõnakuulelik poeg."
See oli viimane kiri.
Mul polnud aimugi, et juba järgmisel päeval lastakse mind koduaresti.
Aasta varem, kui mind rangeima režiimiga vanglasse viidi,
olin puruks löödud. Nüüd aga olin valmis kannatusekarikast jooma.
Ma ei jõudnud selleni ühe-kahe päevaga.
See oli järelejätmatu püsivuse tulemus.
Kuidas jääda püsima?
Kuidas arendada püsivuse mõtteviisi?
Kinnipidamise alguses sain sõnumi:
"Öelge Andrew'le, et tema varasem püsimine on praeguse hetke pärast."
Oleksin meelsamini kuulnud: "Andrew saab peagi välja."
Ent ma hakkasin sellele mõtlema ja nägema,
et iga kord, kui olen olnud raskustes, pannud vastu ja jäänud püsima,
olen saanud tugevamaks.
Järgmise raskusega veelgi tugevamaks.
Kõik see oli valmistanud mind ette raskeks vanglakatsumuseks.
Sama kordus vanglas.
Iga kord, kui olin lüüa saanud ja jalule tõusnud,
ehitati üles mu püsivust, laoti peale järgmine kiht.
Toimus järkjärguline kasv.
Astusin iga päev väikseid samme.
Ma tahan öelda, et püsivus kasvab selle rakendamise teel.
Ole juba praegu ustav väikestes asjades.
Tihti mõtleme liiga suurelt: "Olen valmis Jeesuse nimel surema!"
Väidame end valmis olevat.
Pahatihti ei mõtle me väikestele asjadele,
mille eest maksame iga päev ja palju väiksemat hinda.
Kuid just need valmistavad meid ette suurteks asjadeks.
Jeesus rõhutas, et kes on ustav väikestes asjades,
see on ustav ka suurtes asjades.
Palu armu, et jääda püsima.
Tegelikult lähtuvad kõik meie pingutused Jumala ustavusest.
Me ise ei peaks vastu, ja Ta ei eeldagi seda.
Tema on see, kes meid läbi kannab, ja me peaks lootma sellele.
Kuid ärme unusta, et Jumal ootab ka meilt pingutust.
See võib olla väga raske, viia meid võimete piirini või kaugemalegi.
Peame võtma eesmärgiks vastu pidada.
Lõpetuseks tahan paluda sulle seda,
mida palusin vanglas lugematuid kordi endale ja oma perele.
Taevane Isa,
vala oma poegade ja tütarde peale see julgus, jõud, kindlus, lootus,
vastupidavus, vankumatus ja püsivus, mis oli Jeesusel.
Et jookseksime võidujooksu ja lõpetaksime hästi.
Kaunis pruut, mis on puhastatud ustavuse ja kuulekuse tules.
Läbikatsutud ja väärt oma armastatut Jeesust, Aukuningat.
Aamen.
Vaata meid ka järgmisel korral,
kus räägime pettuse ohust
ning Jumala strateegiast, mis meid ja kogudust kaitseb.
Tõlge: Karin Reisko