Uskon, että horisontissa on synkkä vihamielisyyden ja vainon hyöky, -
joka kohta vyöryy seurakunnan päälle.
Emme ole tottuneita varautumaan vainoon.
Koska tiedän, miten vaarallista ja vaikeaa vaino voi olla, -
tunnen hätää Yhdysvaltain takia.
Keskityn valmistelemaan sydäntä olemaan uskollinen loppuun asti.
VALMISTAUDU KESTÄMÄÄN
Hei, kaikki. Tällä kertaa puhun -
tärkeimmästä tavasta valmistautua kestämään vaikeita aikoja.
Minua se ainakin valmisteli parhaiten paineisiini.
Varmasti se toimii sinunkin kohdallasi. Se on Jumalan sydämen tavoittelu.
Vuonna 2007 aloin harjoittaa "rukousta aaltojen aloittamiseksi".
"Isä, vedä minut niin lähelle sydäntäsi, -
että voit uskoa minulle valtuuden aloittaa aaltoja."
Halusin nähdä Pyhän Hengen, Valtakunnan aaltoja Turkissa, -
joka on suurin evankelioimaton maa.
Rukoilin arvaamattoman hyvin; Jumala pani sanat suuhuni.
Hän halusi minun keskittyvän rukouksen alkuosaan.
"Vedä minut lähelle sydäntäsi."
Niin aloimme tavoitella Jumalan sydäntä.
Aloimme tavoitella läheisyyttä, pyrkiä Jumalan läsnäoloon.
Puhe Jumalan rakkaudesta voi olla hyvin abstraktia.
Aloitin käytännöllisesti: "Jumala, en rakasta Sinua koko sydämestäni, -
sielustani, mielestäni, voimastani. Mutta haluan. Haluan enemmän Sinua.
Psalmi sanoo: 'Niinkuin peura halajaa vesipuroille, -
niin minun sieluni halajaa sinua.'
Jumala, sieluni ei kaipaa Sinua kuin peura puroja.
Pane minut janoamaan Sinua."
Ja kun rukoilimme yhä uudelleen, aloimme janota Jumalaa.
Aloimme kaivata Hänen läsnäoloaan.
Jumalan sydämen tavoittelu alkoi muuttaa meitä, niin että -
saatoimme vastaanottaa tehtäviä Jumalalta, nykyisenkin tehtävän.
Jumala ei pannut minua vankilaan, vaan Saatana.
Mutta näen sen tehtävänä, koska ymmärrän nyt, -
että Jumala aikoi käyttää vankeuttani omiin tarkoituksiinsa.
Salliessaan minun joutua vankilaan Hän tiesi, että murtuisin.
Hän tiesi, että olisin epäonnistua, että minulle tulisi vaikeaa, -
joutuisin kamppailemaan. Mutta Hän salli sen silti. Miksi?
Luulen, että Hän tiesi voivansa luottaa minuun.
Minä en tiennyt olevani luotettava. Olin varma, etten selviä.
Mutta Jumala tiesi, että ahdingossani -
kääntäisin katseeni Häntä kohti enkä poispäin, -
koska olin tavoitellut Hänen sydäntään vuosien ajan.
Haluan korostaa tärkeää totuutta: -
Rakkaus ruokkii sietokykyä ja sinnikkyyttä.
Rakkaus saa suostumaan vaaraan ja ahdinkoon, kantamaan taakkoja.
Rakastava on valmis kestämään paljon toisen tähden.
Äidit ja isäthän ovat uhrautuneet lasten tähden, miehet vaimojensa.
Minun tapauksessani vaimoni pysyi Turkissa koko vankeuteni ajan.
Arvostetut johtajat vaativat palaamaan USA:han.
"Anna Jumalan hoitaa Andrew. Sinun pitää lähteä."
Hän jäi, koska vain hän sai käydä luonani, ja hän tiesi epätoivoni.
Hän asettui alttiiksi vaaralle, koska hän rakastaa minua.
Rakastava on todellakin valmis kärsimään toisen takia.
Ihailija ei ehkä ole niin halukas.
Moni ihailee Jumalaa, moni palveleekin, mutta harva rakastaa.
Päätä, että sinä rakastat Jumalaa; -
että tavoittelet Hänen sydäntään.
Kerron nyt, miten rakkaus Jumalaan vahvisti uskollisuuttani vankilassa.
Eräänä päivänä yksi Filippiläiskirjeen jae tuli kohti.
"Kaikki he etsivät omaansa eivätkä sitä, mikä Kristuksen Jeesuksen on."
Aloin itkeä. Ajattelin: "Tässä olen minä."
Olin ajatellut itseäni, en sitä, mikä on tärkeää Jeesukselle.
Halusin vain olla perheeni luona.
Mutta jospa Jeesuksen etua palvelisi parhaiten se, että pysyn vankilassa.
Tästä tuli minulle käännekohta.
Aloin ponnistella suostuakseni palvelemaan Jeesuksen etuja, -
vaikka se merkitsisikin, että pysyn vankilassa.
Tämä johtui rakkaudestani Häneen.
Kuukausia oli vaikea ylistää Jumalaa. Sydämeni oli loukkaantunut.
Epäily ahdisti, epäilin Hänen luonnettaankin.
Yritin laulaa: "Suuri on uskollisuutesi."
Mutta en kyennyt, aloin nyyhkyttää. En nähnyt Hänen uskollisuuttaan.
Mutta toisena vuotenani päätin ylistää, ja lauloin Jeesukselle.
Se oli kallisarvoista Jumalalle.
Julistin siinä rakkauttani Häneen hyvin vaikeissa oloissa, -
sieluni pimeänä yönä.
Aiemmin kerroin tanssineeni Jumalalle ilosta, vaikka en tuntenut iloa.
Se oli kuuliaisuutta Jeesuksen käskylle iloita vainoissa -
ja paljolti rakkauden teko. Jeesus sanoi: "Jos te minua rakastatte, -
niin te pidätte minun käskyni."
Minä rakastin Häntä. Siksi yritin totella Häntä.
Miten monesti sanoinkaan: "Tahdon vain olla taivaan Isän hyvä poika."
Ja vastustin luopumista vielä kerran.
Pakottauduin tähyämään taivaaseen jälleen.
Päätin antaa anteeksi minun ja perheeni kiusaajille.
Rakkaus pani minut tekemään niin.
Itse asiassa juuri rakkaus motivoi kaikkiin näihin tekoihin.
Rakkaus auttoi yli loukkaantuneisuudesta, -
mistä puhuin viime kerralla.
Olin siis vuosia tavoitellut Jumalan läsnäoloa.
Koska arvostin sitä, loukkaannuin syvästi, kun sen tuntu katosi.
Kaikkein eniten halusin Jumalalta läsnäoloa.
Mutta oli jotakin, mitä Jumala todella halusi minulta.
Silkkaa sitoutumista. Silkkaa rakkautta. Uskollista rakkautta.
Hän halusi nähdä, sitoutuisinko Häneen, -
vaikka kyselin, epäilin ja olin pettynyt; vaikka Hän oli vaiti.
Niinpä Hän otti kaiken pois: lähimpien ystävieni rohkaisun, -
uskovien yhteyden; kaiken, minkä olin ennen kokenut rakkaudeksi.
Jäljelle jäi rakkauden ydin sydämessäni; -
silkka sitoutuminen, johon epätoivoisesti tarrauduin.
Ja silkka sitoutuminen mursi loukkaantuneisuuteni. Se sanoi: -
"En tarvitse vastauksia. Keskityn rakastamaan Sinua.
Riittää, että rakastan Sinua."
Rakkauteen kuuluu tunteita, mutta se ei ole pelkkiä tunteita.
Rakkaus ilmenee lojaalisuutena, kuuliaisuutena, -
sitoutumisena, antautumisena. Eikä niihin aina liity tunnetta.
On helpompi mieltää Jumala hyväksi, kokea rakkaudentunteita, -
kun tiedostan läsnäolon, koen Hänen hyvyytensä ja Hänen rakkautensa.
Mutta kun ne on poistettu, varsinkin paineen alla, rakkautta koetellaan.
Yhtenä lahjana, koetukseni tuloksena Jumala näytti minulle sydämeni.
Oltuani 1,5 vuotta vankilassa hallitus viimein nosti syytteet.
Minut vietiin vanhaan vankilaani, missä oikeudenkäynti pidettäisiin.
Se oli minulle erittäin vaikeaa.
Olin traumatisoitunut Sakranin vankilassa. Palaaminen sinne -
laukaisi kaikki traumat. Jouduin eristysselliin.
Naapureina kumousyrityksestä syytetyt kenraalit.
Istuntopäivänä olin kuitti. Olin valvonut kaksi päivää.
En ollut syönyt, en saanut ahdistuslääkettä, -
josta kehoni oli tullut riippuvaiseksi. Ja olin oikeudessa 13 tuntia.
Lisäksi kova stressi vääristä syytteistä, kuten vakoilusta.
Sehän oli politiikkaa. Eivät tuomarit piitanneet totuudesta.
Syyttäjä vaati 35 vuoden tuomiota.
Kuulin joutuvani tuon traumaattisen vankilan eristysselliin -
oikeudenkäynnin ajaksi. Ja se voisi kestää vuosia.
Olin poissa tolaltani. Makasin sängyssä yksin, eristettynä, -
kauhun ja hirveän surun tulviessa sisältäni, ja vain itkin.
Ja mielessäni toistui ajatus, rukous: "Missä olet, Jumala?
Miksi sallit palauttamiseni tähän kauheaan paikkaan?
Mikset ole puuttunut asiaan, miksi olet niin kaukana, niin hiljaa?"
Avasin suuni, itkin ääneen. Ja yllätyin siitä, mitä kuulin.
"Rakastan Sinua, Jeesus, -
rakastan Sinua, Jeesus, -
rakastan Sinua, Jeesus."
Ja tajusin: "Hetkinen. Tässähän voittoni onkin!
Niin: Rakastan Sinua kyllä! Vaikka olet hiljaa, rakastan Sinua!
Vaikka sallit viholliseni satuttaa, rakastan Sinua.
Vaikket suo minulle läsnäoloasi, rakastan Sinua, siltikin rakastan."
Olin läpäissyt hiljaisuustestin; -
testin, jossa ollaan yksin, hylättynä, vailla tukea; -
testin, jossa ei koeta armoa vaan heikkoutta, särkyneisyyttä; -
testin, jossa on epäilyjä, loukkaantumista.
Koulutettu, taitavaksi oppinut sotilas on erilainen -
kuin samoin koulutettu, yhtä taitava sotilas, joka on ollut taistelussa.
Heissä on ero.
Ennen vankeuttani rakastin Jumalaa vilpittömästi ja aivan aidosti.
Mutta ennen kuin se pantiin testiin, sitä ei ollut todistettu.
Nyt olen todistanut rakkauteni Jumalaan.
Olin toki heikko ja rikki, ja armo kantoi minua, -
mutta pahimmassa ahdingossani huusin: "Rakastan sinua, Jeesus!"
Herra ehkä tiesi, että rakastaisin Häntä uskollisesti, -
mutta ennen testin läpäisemistä en ollut todistanut sitä.
Koetukseni ja voittoni ovat siis kallisarvoisia Jumalalle.
Ne ovat tärkeitä minullekin. Havaitsin, että...
...tiettyä läheisyyttä syntyy vain koetuksen myötä.
Jotkut ihannehahmoni Raamatussa, Abraham, Joosef, -
Mooses, Daavid ja muut kävivät läpi koetuksen kausia, -
joiden aikana he kokivat Jumalan vaitiolon.
Mutta he olivat uskollisia ja kohosivat Jumalan ystäviksi.
Ehkä juuri se takasikin heille pääsyn syvempään ystävyyteen.
Kysymys kuuluu: voiko Jumala luottaa sinuun?
Jos Jumala ei anna sinulle, mitä odotat ja luulet tarvitsevasi; -
jättää sinut hiljaisuuteen, sitoudutko Häneen silti?
Jeesushan sanoi, että tärkeintä on sitoutua Jumalaan, rakastaa Häntä -
kaikesta sydämestä, sielusta mielestä, voimasta. Siinä se.
Ja silti sitä on hyvin vaikea toteuttaa.
Emme nimittäin luonnostaan kasva rakkaudessa Jumalaan.
Meillä on taipumus heiketä, viilentyä rakkaudessa Jumalaan.
Meidän pitää vaalia rakkautta Jumalaan, se ei tule itsestään.
Kaipaan vankilasta vain yhtä asiaa.
En tahdo sinne enää, kunpa en joutuisikaan, mutta jotakin kaipaan.
Vankilaolot - eristyneisyys, hirveä yksinäisyys, pelko, epävarmuus -
ne koettelivat minua. Mutta niiden takia myös tarrauduin Jumalaan -
eri tavalla kuin koskaan ennen.
Minulle oli päivänselvää, mikä on tärkeintä.
Joka päivä aamusta iltaan etsin Jumalaa.
Sanoin: "Haluan pitää katseeni Sinussa, Jeesus, -
aivan kuten auringonkukka, joka seuraa aurinkoa koko päivän."
Keskityin pelkästään Jumalaan.
Mutta nyt vapaana - mistä iloitsen - ei ole enää paineita yllykkeinä.
En halua niitä paineita, mutta kaipaan sitä epätoivoa, -
jonka myötä tavoittelin Jumalaa.
Olennaista on, että meidän pitää tietoisesti rakastaa Jumalaa.
Se on pyrkimystä, elinikäistä pyrkimystä.
Ryhdy muodostamaan sitä elämääsi nyt.
Älä odota ahdinkoa yllykkeeksi Jumalan etsimiseen.
Parhaita tapoja toimia on viettää aikaa Jumalan kanssa.
Olin pidätettynä yhdessä vaimoni kanssa 2 viikkoa.
Huomasin hänen pärjäävän paremmin kuin minä.
Olimme aina olleet kuin kilpikonna ja jänis.
Minä innostuin Jumalasta, riensin eteenpäin ja kävin omahyväiseksi.
Vaimo taas oli vakaa ja johdonmukainen.
Hän piti tärkeänä viettää aikaa Jumalan kanssa säännöllisesti.
Ajan myötä häneen rakentui syvä säiliö, -
ja siitä hän ammensi tuona vaikeana aikana.
Mikään ei korvaa aikaa Jumalan kanssa.
Nyt jälkeenpäin vaimoni sanoo: "En ollut valmistautunut -
mutta en myöskään valmistautumaton."
Tämä pätee meihin. Emme liene täysin valmistautuneita kaikkeen, -
mutta ei tarvitse olla myöskään valmistautumaton.
Tavoittele Jumalan sydäntä.
Jos panet sen etusijalle, kaikki muu elämässäsi loksahtaa kohdalleen.
En tarkoita, että elämästäsi tulee helppo, mutta kaikki on kohdallaan.
Haluamme päästä pois erämaasta turvautumalla Rakkaaseemme, -
tulla koetelluiksi ja osoittautua Hänen arvoisekseen.
Tule mukaan myös ensi kerralla, kun puhun vaikeimmasta vaiheesta -
valmistauduttaessa kestämään. Sitä ei kuitenkaan voi sivuuttaa.
Suomennos: Marja Sevón