Arvan, et silmapiiril kõrgub tume hiidlaine.
See on vaenulikkuse ja tagakiusu laine, mis tabab kirikut.
Me pole harjunud ootama tagakiusu.
Teades, kui ohtlik ja raske tagakius võib olla,
valutan USA pärast südant.
Tähtsaim on südame ettevalmistamine,
et jääda lõpuni ustavaks.
VALMIS PÜSIMA
Tere kõigile! Tänases osas tuleb juttu kõige tähtsamast asjast,
millega rasketeks aegadeks valmistuda.
Mind ennast valmistas see surveks kõige paremini ette.
Tean, et see teeb sama ka sinuga.
See on Jumala südame otsimine.
2007. aastal hakkasin palvetama teistsuguseid palveid - lainetepalveid.
Palusin: "Isa, too mind oma südamele nii lähedale,
et mul oleks autoriteet tekitada laineid.
Tahan näha Püha Vaimu laineid, Jumala riigi laineid Türgis,
mis on maailma suurim evangeliseerimata riik.
Mu palved panid mind imestama. Jumal pani mulle sõnad suhu.
Ta tahtsin, et keskenduksin palve esimesele poolele.
"Too mind lähedale oma südamele."
Nii hakkasimegi otsima Jumala südant.
Hakkasime otsima lähedust, Jumala ligiolu.
Jumala armastamine võib tunduda väga abstraktne.
Muutsin selle praktiliseks.
Ma ütlesin: "Jumal, ma ei armasta sind
kogu südame, hinge, mõistuse ja jõuga,
aga ma tahan. Tahan enam sind."
Psalmid 42:2 ütleb: "Otsekui hirv igatseb veeojade järele,
nõnda igatseb mu hing sinu juurde, Jumal!"
"Jumal, mu süda ei igatse su järele nagu hirv veeojade järele.
Anna mulle janu enda järele."
Kui järjepidevalt palusime, hakkas meil tekkima nälg Jumala järele.
Hakkasime igatsema Ta ligiolu.
Jumala südame otsimine hakkas meid muutma.
Nüüd saime võtta Jumalalt vastu ülesandeid.
Ka praeguse ülesande.
Ma ei usu, et Jumal saatis mu vangi. Seda tegi saatan.
Ent ma mõtlen sellest kui ülesandest,
sest nüüd mõistan, et Jumal kavatses seda viimseni kasutada.
Kui Jumal lasi mind vangi panna, siis Ta teadis, et ma murdun.
Ta teadis, et ma enam ise ei saa.
Ta teadis, kui raske ja vaevaline see minu jaoks on.
Aga Ta lasi sel juhtuda. Miks?
Ta ilmselt teadis, et võib mind usaldada.
Ma ise ei arvanud, et mulle võib seda usaldada. Olin kindel, et kukun läbi.
Jumal aga teadis, et kui ma olen viimasel piiril,
siis ma pööran oma pilgu Temale, mitte Temast eemale.
Olin ju eelnevail aastail Tema südant otsinud.
Tahan rõhutada üht olulist tõde.
Armastus toidab vastupidavust ja püsivust.
Armastus paneb võtma riske, taluma raskusi ja kandma koormaid.
Armastaja on armastatu nimel nõus palju kannatama.
Emad-isad on loovutanud end oma laste eest, mehed oma naiste eest.
Minu abikaasa Norine jäi Türki mu vangistuse lõpuni.
Juhid, keda austame, palusid meil tungivalt Ühendriikidesse naasta.
"Norine, las Jumal hoolitseb Andrew' eest. Tule sina ära."
Ta jäi, sest ta oli ainus, kes sai mind vaatamas käia,
ja ta teadis mu meeleheidet.
Ta seadis iseennast ohtu, sest ta armastab mind.
Armastaja on armastatu nimel nõus kannatama.
Austaja aga mitte niivõrd.
Jumalal on palju austajaid, ka sulaseid,
aga vaid üksikud armastajad.
Tee otsus, et sinust saab Jumala armastaja,
et sa otsid sihikindlalt Tema südant.
Tahan rääkida,
kuidas minu armastus Jumala vastu toitis vanglas mu ustavust.
Ühel päeval tungis mu südamesse üks Filipi kirja salm.
Paulus kirjutab: "Kõik taotlevad ju enda oma,
mitte Kristuse Jeesuse oma." (Fl 2:21)
Ma hakkasin nutma. See olin ju mina.
Olin keskendunud endale, mitte sellele, mis on tähtis Jeesusele.
Tahtsin vaid olla oma naise ja lastega.
Aga mis siis, kui Jeesuse huvisid teenib kõige paremini see,
kui ma olen vanglas?
Sellest sai pöördepunkt.
Hakkasin võitlema, et jõuda punkti, kus teenin Jeesuse huve,
isegi kui pean jääma vanglasse.
Armastuse pärast Tema vastu.
Mul oli mitu kuud raske Jumalat ülistada.
Mu süda oli haavatud, kahtlesin selles, kes Jumal on.
Proovisin laulda: "Suur on su ustavus", aga ma ei suutnud.
Hakkasin nuuksuma - ma ju ei näinud Tema ustavust.
Teisel vangla-aastal aga otsustasin ülistada ja Jeesusele laulda.
See oli Jumalale kallis,
sest ma kuulutasin oma armastust väga keerulises olukorras.
Hingeängistuses.
Nagu mainisin, võime rõõmu väljendamiseks Jumala ees tantsida.
Ma ei tundnud rõõmu.
See oli aga märk kuuletumisest Jeesuse käsule,
et rõõmustaksime tagakiusus.
Kuid samapalju oli see märk armastusest.
Jeesus on ju öelnud:
"Kui te armastate mind, siis pidage mu käske!" (Jh 14:15)
Ma armastasin Teda, mistõttu proovisin ka kuuletuda.
Ütlesin lugematuid kordi:
"Tahan olla oma taevasele Isale hea poeg."
Veel üks tõuge alistumise poole.
Veel üks kord sundisin end vaatama taeva poole.
Otsustasin andestada neile, kes tegid mulle ja mu perele liiga.
Selleni viis mind armastus.
Kui aus olla, ajendas armastus kõike seda.
Armastus aitas mul võita ka haavumise,
millest rääkisin eelmises osas.
Nagu ütlesin, olin otsinud Jumala ligiolu aastaid.
Kuna pidasin Tema ligiolu niivõrd tähtsaks,
oli selle täieliku kadumise järel ka haavumine väga sügav.
Tahtsin Jumalalt kõige enam Tema kohalolu.
Ent Jumal tahtis mu jaoks midagi muud.
Siirast pühendumist.
Siirast armastust. Ustavat armastust.
Ta tahtis näha, kas annan end Talle,
vaatamata oma küsimustele, kahtlustele, pettumusele,
vaatamata Tema vaikimisele.
Ta võttis kõik ära.
Lähedaste sõprade julgustuse, osaduse kaaskristlastega -
kõige selle, mille kaudu olin varem Tema armastust kogenud.
Järele jäi üksnes mu südames olev armastus,
siiras pühendumine, mille külge meeleheites klammerdusin.
See siiras pühendumine võitis haavumise.
Siiralt pühendunu ütleb: "Mul pole vastuseid vaja.
Tahan vaid armastada sind.
Sinu armastamisest on mulle küll."
Armastuses on tundeid, aga see ei piirdu nendega.
Armastus näitab end ustavuses, kuulekuses,
pühendumises, alistumises.
Vahel pole neis tundeid.
Jumalaga olla ja armastust tunda on palju lihtsam,
kui kogeme Tema ligiolu, headust ja armastust.
Kui need aga ära võetakse, eriti veel pinge all,
siis pannakse meie armastus proovile.
Läbikatsumise kaudu näitas Jumal mulle mu südant.
Poolteist aastat hiljem otsustas Türgi valitsus tuua mind kohtu ette.
Päev varem viidi mind tagasi eelmisesse vanglasse,
kus kohtuprotsess pidi toimuma. See oli mulle väga raske.
Aeg Şakrani vanglas oli olnud väga traumaatiline.
Kui mind sinna tagasi viidi, tõi see kõik uuesti pinnale.
Mind pandi üksikkongi.
Minu kõrval olid kindralid, keda süüdistati riigipöördekatses.
Kohtupäeval olin viimseni kurnatud.
Olin kaks päeva magamata, söömata.
Ma polnud saanud ärevusvastaseid ravimeid, millest sõltusin.
Pidin olema kohtus 13 tundi.
Lisaks oli tohutu stress, sest mind süüdistati terrorismis ja spionaažis.
See oli otsast lõpuni poliitiline juhtum.
Kohtunikud ei hoolinud tõenditest, prokurör nõudis 35 aastat karistust.
Mulle öeldi, et jään üksikvangistusse selles traumaatilises vanglas
kohtuprotsessi lõpuni.
Teadsin, et kuluda võib aastaid.
Ma olin ahastuses. Olin pikali voodis, üksi ja eraldatud.
Minus kerkis tohutu hirm ja kohutav valu. Ma nutsin.
Mu peas käis aina mõte: "Kus sa oled, Jumal?
Miks oled sa lasknud mind siia kohutavasse kohta tagasi tuua?
Miks ei ole sa kätt vahele pannud? Miks oled sa nii kaugel?
Miks sa vaikid?"
Ma avasin oma suu. Nutsin valjusti.
Imestasin omaenda sõnade peale.
"Ma armastan sind, Jeesus."
Mõistsin, et see ongi mu võit.
"Ma tõesti armastan sind!
Isegi kui sa vaikid, armastan ma sind.
Isegi kui sa lased vaenlasel teha mulle liiga, armastan ma sind.
Kui sa ka ei tule oma ligioluga, armastan ma sind ikkagi!"
Olin läbinud vaikusekatse,
üksinduskatse, hüljatuskatse, kus keegi mind ei toetanud.
Katse, kus ma ei kogenud armu, kus olin nõrk, murtud.
See oli kahtlusekatse, haavumiskatse.
Üks asi on saada sõdurina ettevalmistuse ja oskused,
teine asi on lisaks ettevalmistusele ja oskustele saada lahingukogemuse.
Neil on suur vahe.
Enne vanglat oli mu armastus Jumala vastu siiras ja täiesti ehtne.
Kuid enne läbikatsumist oli see järele proovimata.
Nüüd aga on mu armastus järele proovitud.
Jah, ma olin nõrk ja murtud ning arm kandis mind läbi,
aga kõige raskemal ajal hüüdsin: "Ma armastan sind, Jeesus!"
Jumal võis teada, et ma jään ustavaks ja et mu armastus ei kustu,
aga enne katse läbimist polnud seda järele proovitud.
Mu läbikatsumine ja võit on Jumalale väga kallid.
Niisamuti mulle.
Ma leidsin, et on teatud lähedus, mis tuleb üksnes läbikatsumise teel.
Mõned Piibli inimesed, keda imetlen,
nagu Aabraham, Joosep, Mooses, Taavet ja teised -
oli aegu, kui neid katsuti läbi ja Jumal vaikis.
Ent nad olid ustavad ja neid teatakse kui Jumala sõpru.
Võib-olla tänu sellele nende sõprus tugevneski.
Küsimus on, kas Jumal saab sind usaldada.
Kui Jumal ei anna sulle, mida sa ootad, arvad end vajavat,
või kui Ta ei vasta sulle,
kas annad end Talle sellegipoolest?
Toonitan seda, sest Jeesus ütles, et kõige tähtsam on anda end Jumalale,
armastada Teda kogu südamega, hingega, mõistusega ja jõuga.
Niivõrd lihtne ja arusaadav, ometi väga raskesti tehtav.
Meie armastus Jumala vastu ei kasva ju iseenesest.
Meil on kalduvus Jumala armastust maha suruda.
Peame oma armastust toitma, see ei kasva iseenesest.
Vanglas oli vaid üks asi, mida tahaksin tagasi.
Ma loodan, et ei lähe sinna enam kunagi, aga üht tahaksin tagasi.
Vanglatingimused, isolatsioon,
tohutu üksindus, hirm, teadmatus - need panid mu proovile.
Kuid need sundisid mind enneolematul moel Jumalast kinni hoidma.
Mul oli erakordne selgus selle kohta, mis on tähtsaim.
Otsisin Jumalat hommikust õhtuni.
Ütlesin: "Tahan hoida oma silmad sinul, Jeesus."
Nagu päevalill, mis liigub koos päikesega.
Olin Jumalale jäägitult keskendunud.
Vabaduses olles, mille üle olen väga rõõmus,
ei ole mul survet, mis mind tagant tõukaks.
Ma ei taha survet,
aga tunnen puudust meeleheitest, millega Jumalat otsisin.
Peamine asi on see, et suhtuksime Jumala armastamisse sihikindlusega.
Seda tuleb otsida, terve elu.
Hakka seda tegema juba praegu.
Ära oota raskusi, mis paneks sind Jumalat otsima.
Kõige parem on nüüd Jumala jaoks aega võtta.
Olime koos Norine'iga kaks nädalat vahi all.
Panin tähele, et tema tuli sellega paremini toime.
Olime aastaid olnud nagu kilpkonn ja jänes.
Mina läksin Jumala asjadest põnevile, jooksin ees ära,
siis aga muutusin mugavaks.
Tema see-eest liikus rahulikult ja järjepidevalt,
seades esikohale isikliku aja Jumalaga.
Ajapikku kogunesid temasse suured varud.
Tol hirmsal ajal ta ammutas neist.
Aega koos Jumalaga ei asenda miski.
Tagasi vaadates on ta öelnud:
"Ma polnud valmis, aga see polnud ka täiesti ootamatu."
See kehtib meiegi puhul.
Me ei pruugi olla kõigeks valmis,
aga kõik ei pea olema ka täiesti ootamatu.
Otsi Jumala südant.
Kui paned selle esikohale,
siis lähevad su elus kõik asjad paika.
Ma ei ütle, et su elu tuleb lihtne, aga kõik asjad on paigas.
Me peame väljuma kõrbest, toetudes oma Armsale,
olema läbikatsutud ja leitud olevat Teda väärt.
Kohtumiseni järgmisel korral,
kus räägin tõenäoliselt kõige raskemast ettevalmistavast sammust.
Seda ei saa kõrvale jätta.
Tõlge: Karin Reisko