Uskon, että horisontissa on synkkä vihamielisyyden ja vainon hyöky, -
joka kohta vyöryy seurakunnan päälle.
Emme ole tottuneita varautumaan vainoon.
Koska tiedän, miten vaarallista ja vaikeaa vaino voi olla, -
tunnen hätää Yhdysvaltain takia.
Keskityn valmistelemaan sydäntä olemaan uskollinen loppuun asti.
VALMISTAUDU KESTÄMÄÄN
Hei, kaikki. Aion puhua todellisesta vaarasta, -
jota pitää varoa vaikeina aikoina.
Kyseessä on loukkaantuminen. Nimittäin loukkaantuminen Jumalalle.
Tuskailin tätä todella. Ystävyyteni Jumalan kanssa oli loppua.
Vankilaolot - eristyneisyys, yksinäisyys, -
pelko joutua ikiajoiksi eroon perheestäni - kaikki se oli vaikeaa.
Mutta älyllisesti ymmärsin, että se oli vainoa.
En pitänyt siitä, mutta jossain määrin käsitin sen.
Käsittämätöntä oli se, että kaksivuotisena vankeusaikanani -
en aistinut lainkaan Jumalan läsnäoloa.
Olin odottanut, että heikkona ja surullisenakin -
kokisin yliluonnollista voimaa ja iloa.
Mutta en kokenut mitään voimaa enkä iloa.
Mieleni ja kehoni olivat hajoamassa, olin menossa hengelliseen kriisiin.
Aiemmin olin lähentynyt Jumalaa juuri ymmärtämällä -
Hänen isänsydäntään; hyvän, lempeän Isän.
Nyt en mitenkään kyennyt näkemään hyvää, lempeää Isääni.
En nähnyt Hänen puuttuvan asiaan. Tilanteeni vain paheni entisestään.
Aloin ajatella Häntä ankarana orjapiiskurina, -
jonka mielestä olen uhrattavissa.
Vuosia olin myös tavoitellut Jumalan läheisyyttä, etenkin läsnäoloa.
Nyt, elämäni toivottomimpana aikana Hän oli poistanut läsnäolon tunnun.
Objektiivisesti tiedän, ettei Hän hylännyt minua.
Mutta siltä kyllä tuntui ja näytti, mikä piinasi sieluani.
Itkin katkerasti monta kertaa.
Nyt pystyn tajuamaan, että koin armoa.
Mutta useimmiten armo ei tuntunut. Sydämeni oli syvästi haavoittunut.
Syvä pettymykseni johti epäilyksiin, vihaan, syyttelyyn.
Ensin kyseenalaistin Jumalan olemassaolon, sitten luonteen.
Toki Hän rakastaa koko maailmaa, mutta entä minua, Andrew Brunsonia?
Onko Hän tosiaan uskollinen, täysin hyvä ja totuudellinen?
En ollut enää varma.
Loukkaantuneisuuteni haittasi suhdettani Jumalaan.
Tästä Jeesus varoitti sanoessaan: "Monien rakkaus kylmenee." (1992)
Hän puhui Jumalan omille -
sanoessaan, että moni kääntyy pois, koska loukkaantuu Jumalalle.
Kun tapahtuu pahaa - luonnonkatastrofi -
tai jotain hirveää ihmisen silkan synnin takia -
- joukkoampuminen tai sota - useimmat suuttuvat Jumalalle.
Syyttävät: "Jumala, jos olet mahtava ja rakastava, -
mikset tee mitään? Miten voit sallia tämän?"
Jeesus nimenomaan varoittaa, että uskovat loukkaantuvat, -
kun Jumala sallii pahuuden levitä, eli sallii paljon pahaa.
Uskovia loukkaa myös Jumalan tuomio pahuuden seurauksena.
Tulevina vuosina varmaan näemme, mitä tapahtuu, kun maan hallinto -
kääntää selkänsä Jumalalle. Uskovina emme ole tuomiolla, -
mutta sisällymme kansaan, joka on astumassa tuomion kauteen.
Uskovia loukkaa myös vainon voima, sen aiheuttama kärsimys.
"Jumala, miten saatoit sallia tämän? Olen ollut kuuliainen."
Niin minä sanoin.
Lisäksi tämän keskellä moni uskova voi kokea Jumalan hylänneen hänet.
Sen takia monet loukkaantuvat.
Ja koska sydän on loukkaantunut, monien rakkaus Jumalaan kylmenee.
Siihen suuntaan minä etenin. Mutta sitten Jumala tuli väliin.
Hyvin masentuneena näin mielessäni laakson, koetuksen laakson.
Ei Herra aina aiheuta vaikeuksiamme, mutta keskellä niitä Hän koettelee.
Koetukseni laakso oli täynnä luurankoja, -
koetuksissaan sortuneiden uskovien kuivuneita luita.
En pui heidän taivaaseenpääsyään.
Mutta näiltä uskovilta meni ystävyys Jumalan kanssa ja hedelmällisyys.
Jumala painoi sen sydämeeni. Tajusin olevani vähällä langeta, -
tulla yhdeksi noista luurangoista. Tein päätöksen.
En voisi taistella vapaudesta, mutta voisin taistella jumalasuhteestani.
Minun TÄYTYI taistella siitä, koska olin ihan vähällä menettää sen.
Tein päätöksen tahdollani, en tunteillani, nehän myllersivät.
Tahdollani päätin: "Mitä sitten teetkin tai et tee, seuraan Sinua."
Sanoin: "Jos et salli minun tuntea läsnäoloasi, seuraan Sinua silti.
Jos et puhu minulle, seuraan Sinua silti.
Jos et näytä lempeyttäsi ja hyvyyttäsi, seuraan Sinua silti.
Jos jätät minut vankilaan, seuraan Sinua silti. Minä seuraan Sinua."
Panin sivuun vaatimuksiani ja kaikkinaisia ehtoja, -
joita olin Jumalalle esittänyt.
Päätin kääntää katseeni Jumalaan. Se oli todella tärkeä päätös.
Aivan voimattomana en kyennyt katsomaan kovin kauas, -
mutta asteenkin käännös Hänen suuntaansa, -
eikä poispäin Hänestä, vaikuttaa ratkaisevasti.
Asteenkin käännös Hänen suuntaansa -
asemoi minut saamaan Hänen armoaan. Ja Hän alkoi elvyttää minua.
Jouduin tekemään päätökseni yhä uudelleen.
Aina, kun olin pohjalla, kun tuli takaisku, kun epäilin ja kyselin; -
joka kerta sain valita. Ja valitsin kääntymisen Jumalan suuntaan -
enkä poispäin Hänestä.
Korostan tätä, sillä miten toivoton tilanteesi onkin, -
miten syvä ahdinkosi onkin, voit kääntyä Hänen suuntaansa.
Sinun täytyy kääntyä Hänen suuntaansa. Se on valinta.
Yksikin aste vaikuttaa ratkaisevasti.
Minua auttoi myös tallelokeron kuvitteleminen.
Kuvittelin ottavani kyselyn, epäilyt, syytökset, suuttumuksen -
ja panevani ne lokeroon ja sitten lukitsevani sen tarkoin.
Ja sanoin: "Jumala, vain sinä ja minä saamme lokeron avattua.
Voit avata sen aina, kun haluat käsitellä näitä asioita.
Minä taas teen tahdollani päätöksen, että EN avaa lokeroa.
En haudo enää näitä epäilyjä ja kysymyksiä, en anna niille sijaa."
Tuiki tärkeä avainasia oli se, että sanoin: -
"En tarvitse vastauksia ollakseni läheisessä yhteydessä Sinuun."
Sen jälkeenkin oli kysymyksiä ja epäilyjä, -
mutta passitin ne tallelokeroon.
Se mursi epäilyn ja suuttumuksen kuristusotteen sydämestäni.
Pystyin jälleen vastaanottamaan totuutta.
Olin keskittynyt kysymyksiini.
Jossain vaiheessa tiedostin, että Jumalalla oli kysyttävää minulta.
Epäilin Jumalan rakkautta ja uskollisuutta.
Mutta eivät ne koetteella olleet. Ne ovat pysyviä, muuttumattomia.
Minun rakkauttani ja minun uskollisuuttani siinä koeteltiin.
Jumalalla oli kysyttävää. "Andrew, rakastatko minua yhä -
silloinkin, kun et tunne tai näe rakkauttani?
Andrew, oletko uskollinen minulle silloinkin, kun et näe uskollisuuttani?"
Totuus on tämä: Jumala kyllä koettelee lapsiaan.
Yhtenä koetuksena on selvitä loukkaantuneisuudesta.
Johannes Kastaja...
Jeesuksen ihmeet, Jumalan valtakunta tulee - Johannes viruu vankilassa.
Eikä Jeesus käyttänyt valtaansa Johanneksen puolesta.
Vastatessaan Johanneksen kysymyksiin -
Jeesus ei maininnut tämän vankeutta. Sen sijaan Jeesus sanoo: -
"Autuas se, joka ei loukkaannu minuun."
Johannes Kastaja on vaarassa loukkaantua ja joutua kriisiin; -
hän, suuri Herran palvelija. Siksi Jeesus viestittää: -
"Varo, Johannes, ettet lankea, kun olet päässyt näin pitkälle; -
et käänny pois loukkaantumisen takia."
Pian tämän jälkeen Johannes teloitettiin.
Jumala näyttää auliilta loukkaamaan. Raamatussa on monta esimerkkiä.
Valtaosa opetuslapsista torjui Jeesuksen, -
koska "joisivat Hänen verensä, söisivät Hänen lihansa".
Jeesus olisi voinut mennä perään, selittää, taltuttaa kiukunkin.
Mutta Hän antoi heidän mennä, päästi loukkaantuneet menemään -
eikä yrittänyt saada heitä takaisin.
Toisella kertaa Jeesus taas näyttää loukkaavan naista.
Hän vertaa naista koiraan.
Nainen pääsee sen yli, ei suostu poistumaan.
Ja hän ja hänen lapsensa pelastuvat.
Ratkaiseva asia on siis sydämen asenne Häneen.
Jumala näyttää etsivän niitä, jotka pääsevät loukkaantumisen yli, -
tunkeutuvat läpi loukkauksen, epäilyn, hämmennyksen -
eli todistavat olevansa uskollisia ja kuuliaisia Jeesukselle, -
tavallaan olevansa Hänen arvoisiaan.
On monta asiaa, joita en ymmärrä, mutta joudun painamaan niiden läpi.
Richard Wurmbrand, romanialaispappi, -
joka kärsi kommunistien vainoissa, -
kertoo uskovista, jotka tulivat hulluiksi vankilassa.
Samastun siihen, koska joskus minäkin pelkäsin tulevani hulluksi.
Mutta miten tämä sopii kärsimysteologiaamme?
Miten tämä sopii jakeeseen: "Minun armossani on sinulle kylliksi" -
tai: "Kaikki minä voin hänessä, joka minua vahvistaa"?
Olisihan Jumala voinut armollaan estää uskovia tulemasta hulluiksi, -
mutta ei estänyt. Näin Wurmbrand asian tulkitsi: -
"Heidän hulluutensa näyttää kauniilta Jumalasta.
He olivat mielettömyyteen asti sitoutuneita Jeesukseen.
Tämä merkitsee, että se oli kaunis uhraus."
Kaikki on nyt kunnossa. He ovat taivaassa.
Mutta tämä osoittaa, mitä kärsimys ihmiselle maksaa.
Vainon yhteydessä ei ole takeita tuloksista tässä elämässä.
Emme tiedä, mitkä ovat välittömät seuraukset.
Elämme epävarmuudessa. Emme tiedä, miten, milloin -
jos ollenkaan vaikeutemme loppuvat.
Ja tämä epävarmuus koettelee sydäntämme.
On sanottu, että vankeuteni ydinviesti oli luottamus Jumalaan.
"Andrew, sinä vain luotit Jumalaan." Enpä tiedä.
Luottamus kytketään usein tulokseen.
Minulle viestittiin vaimoni kautta: "Andrew, luota vaan Jumalaan."
Todellinen viesti oli:
"Andrew, luota siihen, että Jumala pelastaa sinut vankilasta."
Mutta en löytänyt sellaista jaetta, että "Andrew pääsee vankilasta".
Luottamus on kyllä hyvin tärkeää Jumalalle.
En tiedä, miten hyvin sen ymmärrän. Näin minä menettelen: -
Nojaudun Jeesuksen johtajuuteen.
Voin sanoa: "Jeesus, uskon, että olet hyvä johtaja.
En tiedä, mitä aiot. En tiedä, mihin vaikeuksiin minut viet, -
mutta olet hyvä johtaja. Toteutat tahtosi sydämessäni -
ja viet minut perille valtakuntaasi."
Ja nojaan Hänen johtajuuteensa.
Ei minun tarvitse ymmärtää. Riittää, että nojaan Häneen.
Jes. 50:10:stä tuli lempijakeeni vankilassa.
Jumala sanoo pakkosiirtolaisille: -
"Joka vaeltaa pimeydessä ja valoa vailla, -
se luottakoon Herran nimeen ja turvautukoon Jumalaansa."
Hän olisi voinut sanoa: "Annan valoa heti. Etsikää valoa, odottakaa sitä."
Hän ei sanonut niin, vaan: "Ollessanne pimeässä, -
vailla valoa, turvautukaa minuun."
Vaimoni mielikuvissa saatana sanoo Jumalalle kuten Jobin tilanteessa: -
"Vie Andrew'lta läsnäolosi tuntu, niin näet, miten käy."
Ja Jumala sanoo: "Okei. Näin teen, niin SINÄ näet, miten käy."
Koetukseeni varmaan kuului se, että EN tuntenut Herran läsnäoloa, -
että EN kuullut Hänen ääntään.
Jumala halusi, että opin olemaan pimeässä, -
nojaamaan Häneen, ovatpa tunteeni ja olosuhteeni millaiset tahansa.
Jotkut puhuvat minulle ahdingostaan, mutta perääntyvät: -
"Eihän minulla ole yhtä vaikeaa kuin sinulla oli." Sanon: "Hetkinen.
Koetukseni oli tuhota jumalasuhteeni.
Sinun koetuksesi kyllä pystyvät nujertamaan sinut."
Meitä kaikkia koetellaan eri tavoin mutta samoilla sydämen alueilla.
Jokainen kokee vaikeita aikoja.
Se voi olla vainoa tai jokin muu kriisi, kuten välirikko, -
läheisen menettäminen, sairaus.
Ja jossain kohtaa - ei aina, mutta jossain kohtaa elämää -
ollaan pimeydessä.
Useimmat teistä ovat jo olleet ja ovat vastakin.
Saatatte huutaa: "Missä olet, Jumala? Missä on Jeesus?
Missä on Paimeneni, missä on sieluni Ystävä?
Jumala, miksi olet vaiti pahimmalla hetkelläni?
Miksi olet jättänyt minut pimeään? Mikset ole tullut hätiin?"
En tiedä. Minulla on vielä paljon kysymyksiä.
Ja totuus on, etten ehkä saakaan vastauksia tässä elämässä.
Tavallaan paljon tärkeämpää kuin vastausten saaminen -
on tämä yksinkertainen totuus: koetuksesta täytyy selvitä.
Täytyy pysyä uskollisena.
Sitoutumistasi Jumalaan koetellaan. Sinun täytyy pitää kiinni Hänestä.
Toimintasi kriisin tässä vaiheessa määrittelee suhteesi Jumalaan.
Kehotan sinua todella varomaan loukkaantuneen sydämen vaaraa, -
varsinkin vaikeampien aikojen koittaessa.
Et saa antaa sydämesi jäädä loukkaantuneeksi.
Jos olet loukkaantunut nyt, revi tunne pois juurineen, käsittele se.
Ja varo sitä tulevaisuudessa.
Päätä: "En anna loukkaantumisen tukahduttaa jumalasuhdettani."
Päätä: "Käännän katseeni Jeesuksen suuntaan enkä poispäin."
Pane omaan tallelokeroon kysymykset, epäilyt, -
loukkaukset, syytökset ja nojaudu Jeesuksen johtajuuteen.
Nojaudu Rakkaaseesi.
Hän on sitoutunut viemään sinut turvallisesti perille valtakuntaansa.
Toivottavasti nähdään ensi kerralla.
Puhun asiasta, joka valmisteli minua parhaiten vainon paineisiin.
Suomennos: Marja Sevón